Elektronický zápis
Tato ohláška se týká jen mimooborových studentů prvního ročníku, kteří v přednášce Filosofické perspektivy v etice chtějí získat mimo zkoušku také zápočet za zimní semestr (na základě již odevzdané písemné práce). Pro tento účel si potřebujete zapsat tuto přednášku, již zahrnutou ve Společném základu, ještě jednou, jako výběrový předmět v ZS s kódem FS 100 101.

Sedmá přednáška
6. dubna 2004

Sedmá přednáška: Od antropocentrismu k biocentrismu

Minule: 
•	Antropocentrismus jako panský postoj vs. antropocentrismus jako ušlechtilé lidství
•	Konsumerismus jako nákaza moderní civilizace
•	Dobrovolná skromnost jako odpověď
Dnes: 
•	Biocentrismus a etika úcty k životu
•	Schweitzerova filosofie - Schweitzer v praxi
•	Filosofie úcty k životu: deset formálních zásad Paula Taylora

Antropocentrismus nemusí být nadávka, pokud za znak lidství nepovažujeme sobectví, nýbrž soucit

V tzv. etice ušlechtilého lidství jde stále o antropocentrický přístup:
Hodnota vzniká přítomností člověka
Ekologická krize je následek špatného pochopení našeho lidství, jako by smyslem bylo mít, čelíme jí lepším pochopením, že smyslem je být:
že vrcholem lidství je schopnost altruismu, ne sobectví našeho druhu
Oproti přirozenému sobectví stavíme přirozenou schopnost soucítění

Jenže když si uvědomujeme, že velikost lidství je sebepřekročení, 
úcta ke všemu bytí, přestupujeme hranice k biocentrismu

I. Biocentrismus

Nevystupuje pod tímto jménem: název vzniká v tříbení, náleží k velmi antropocentrickým bojům o definice mezi anglosaskými analytickými filosofy - prvotně vystupuje jako etika úcty k životu,
nejjasněji ji formuloval Albert Schweitzer, varhaník, lékař, teolog:

Základem je život, který chce žít a nechce hynout, je hodnotou sám pro sebe a tudíž sám o sobě

Z čeho vychází etika úcty k životu? 
Má náboženské kořeny? Závisí na nich?
(Schweitzer by teolog! Afriku chápal jako své poslání)

začali jsme údajnými náboženskými kořeny panského postoje („Množte se a podmaňte si zemi") - jenže to je věc dogmatu, věrouky, ne živé víry

Víra počíná zážitkem nevšednosti všeho: člověk si uvědomuje, že nic nemusí být, že vše může nebýt - a vzdor tomu je - a žasne nad zázrakem toho, že něco je, prostě je - nic není samozřejmé

S tímto vědomím vzniká i vědomí úcty k zázraku života
zázrak = něco ne-samozřejmého, co svou ne-samozřejmostí prohlašuje přítomnost čehosi vyššího
Věřící vidí svět jako posvátný, Boží stvoření, bolí ho plýtvání protože v něm vidí svévolné ničení darem (doslova: bolí)

(přirovnání s dárkem od dítěte, jako zvadlé pampelišky: všechen svět je dar
zážitek daru představuje prvotní vědomí: neodvozuje se z náboženství, spíš naopak)

Proto i úcta k životu je prvotní lidský pocit
lidé se musí učit lhostejnosti, prvotně nejsou lhostejní

Exkursus: teorie hračky jako přechodného předmětu, na němž se dítě má učit lhostejnosti – 
opak je pravda, plyšáci nás učí soucitu!medvídkové jsou tu od toho, aby nás učili citlivosti!

Učení se bezohlednosti, necitlivosti:
Marvin Bermann, Re-Enchantment of the World (Znovusvěcení světa):
Vznik moderní vědy je především procesem od‑svěcování světa:
Abychom mohli kořistit, musíme si představit svět jako neživý

problém Descartova antropocentrismu není, že vychází z lidských hodnot, nýbrž v tom, že zbavuje svět jakýchkoliv hodnot!

Církev sama od-svěcuje svět, aby se vyhnula pohanské konkurenci: Gassendi, Mersenne byli oba mniši zatím co Newton si myslel, že je teolog a že vytváří argumenty pro Boží existenci

Vědomí posvátnosti světa se projevuje v pověrčivosti (i kruté)
jde o představu světa propojeného smyslem
renesanční představa harmonie makrokosmu a mikrokosmu
renesanční představa signatur (čočka léčí oči!)
renesanční představa jednoty slova a věci

Bermanova otázka: létaly čarodejnice „doopravdy"?
„Doopravdy" je moderní pojem, nepochopitelný středověku. Pevně prožívaly obcování s ďáblem, v jejich světě to mohlo i působit: „objektivní svět" se váže na objektivizující pohled, který odmítá vidět hodnoty

Svět našich předků plný zázraků
„moderní" svět je především svět od-svěcený - účelově, abychom 
mohli kořisti, ale také církví, která kořistila a tak diskreditovala víru
Necitlivost je něco, co jsme se naučili

°			°			°

II. Etika úcty i životu – John Muir a Albert Schweitzer

Proto odpor proti slepému kořistění, typickému pro údobí dravého kapitalismu v poslední třetině XIX. století vychází ze dvou zdrojů, 
z antropocentrického vědomí morální odpovědnosti za přírodu a 
z biocentrického soucítění s přírodou

 Pinchott ("antropocentrista"): potřeba racionálního využití na mnoha úrovních:
ne slepé kořistění, nýbrž rozumné užívání, které zachová i aestetickou hodnotu přírody, rozmanitost druhů
To bychom dnes nazvali „antropocentrickou" etikou, avšak opravdu etikou, ne chamtivostí/sobectvím!
 Muir (dnes "biocentrista") a romantikové, u nás odepisovaní jako „milovníci přírody"
zdaleka ne jen přírody, ale také starých památek, lidových zvyků, staré Prahy (Mrštíkové proti bestia triumfans)
Vzájemně se podporují, avšak rozdíl v tom, že Muir vychází z úcty k přirozenému světu, Pinchott z racionálního využívání

Tak píše John Muir:

Textů Johna Muira připojuji na konci dnešní osnovy

Základní body v Muirovi:
 Bůh dogmatu slouží člověku, má pramálo společného s bohem přírody:
lze o něm mluvit bez rouhání
 Věřící dogmatu pochopitelně považují svět stvořený tímto poslušným nebeským služebníkem lidských přání stvořený za svůj, pro svou potřebu
 Co neslouží člověku, je následek pádu - třeba vyhubit či napravit
 Oproti tomu Muir: Vše stvoření pro vlastní dobro, ne pro dobro jednoho, a žádný tvor není postradatelný: všichni jsme z prachu stvořeni, v prach se navrátíme, planeta se bez nás obešla, obejde se i dál
 Člověk hyne, když je nevhodný
 Oheň pekelný: kdyby nás přetavil na vhodné pro přírodu, stál by za to
 Věčná krása, věčná pravda přírody: návrat k ní

V celku: Muir představuje klasický ranný postoj: nadšení pro přírodu proti chamtivosti „pokroku", ale chybí mu filosofické a teologické vzdělání. První, kdo tento postoj zpracovává filosoficky (tak jako Nietzsche zpracovává panský postoj) je filosof a teolog

Albert Schweitzer, Úcta k životu
Schweitzerovi nešlo o „záchranu země", nýbrž o to, aby v životě konal dobro, ne zlo. Nadaný varhaník, vystudoval medicinu a teologii, v polovině života (ve 35!) odešel do Afriky, založil kliniku, léčil, hrál. Šlo mu o úctu k životu. Takto popisuje vznik pojmu, na cestě po řece k nemocné ženě misionáře:

„Při západu slunce třetího dne, u vesnice Igendia, jsme pluli podél ostrova ve středu široké řeky. Na písčitém břehu po levé straně čtyři hroši s mláďaty se kolébali naším směrem. V tu chvíli, v únavě a depresi, mě jako blesk osvítila slova „úcta k životu". Pokud vím, ta slova jsem nikdy neslyšel ani nečetl. Byl jsem si okamžitě vědom, že v sobě nesla řešení problému, který mě trápil. Došlo mi, že hodnotový systém, který by se zabýval jen našimi vztahy k ostatním lidem, by byl neúplný a tak by postrádal sílu dobroty. Jen úctou k životu můžeme ustavit duševní a humánní vztah jak k lidem, tak ke všem živým tvorům na dosah. Jen tak se vyhneme ubližování druhým a v mezích svých schopností jim půjdeme na pomoc, kdykoliv nás potřebují."
Louis P. Pojman, Environmental Ethics (Boston, Jones + Bartlet; 1994):65-66

Schweitzerův argument v Úctě k životu:
Začíná kritikou Descartova východiska, Cogito, jako zoufale abstraktního, vedoucího k abstraktním závěrům
Skutečný začátek, prvotní dané, je vědomí, že 
Jsem život, který chce žít, žiji uprostřed života, který chce žít."
život pryští denně kolem nás, stále se obnovuje, v tom je vše eticky jedno, jsme jeden život
Moje vůle k životu prahne po životě, po tajemném naplnění radosti, má hrůzu ze zničení a bolesti

Etika sestává z toho, že všemu životu prokazujeme úctu jako svému
„Je dobré chránit a milovat život, zlé je život ničit a zraňovat."

V mezilidské etice toto platí pro podporu lidského života.

Dobrý je člověk, který tento postoj podpory životu rozšiřuje:
všechen život, všechno bytí je mu svaté, nic zbytečně neničí, chrání třeba i hmyz před lampou, posouvá žížaly k trávě a nebojí se posměchu: přijde den, kdy lidstvu bude neuvěřitelné, jak mohlo být tak kruté

Nestačí soucit, jde o aktivní sdílení všeho a o aktivní pomoc
Láska je dobrý pojem, avšak tu je jen metaforou pro živé cítění skutečné hodnoty
Nezáleží, zda předmět je hoden, nezáleží, zda mohu vytvořit uhlazený filosofický systém, nezáleží, zda mám naději svět změnit: to, že někdo koná dobro, je dostatečné

Vůle k životu v mé osobní vůli k životu se individualizuje, jde jí teď jen o její vlastní žití, ne o život v celku.
Život je otřesným zápasem vůlí k životu - a etiky pokusem o překlenutí, znovunalezení základní jednoty života

Proč místo harmonie střetávání, zápolení, boj? „To nevím,“ dí Schweitzer, „Jen vím:
Jsem vůle k životu která touží po jednotě všeho života, toužím žít v harmonii se všemi. Proto:
Kdykoliv ze sebe dávám, prožívám to propojení
Nevadí, že nevím, jak vyřešit filosofický problém
Když zachráním mouchu před utonutím, to stačí
Jsem povolán překonávat rozpory uvnitř vůle k životu
Náboženské dimense dosáhnu domyšlením této myšlenky:
Překonávání rozporu uvnitř vůle k bytí - to je etika Ježíšova
(Porovnejte s Tillichovým Der Mut zum Sein!)

°			°			°

Problém tradiční etiky: 
jak propojit egocentrickou vůli k dokonalosti (tj. individuálnímu naplnění) 
s aktivistickou vůlí ke konání dobra
To etika úcty k životu řeší tím, že 
vůle k dokonalosti je tu vůle k odevzdání se dobru všeho života
Nejde o pasivní ovládání, manipulace druhého samou dobrou vůlí
Jde o štědré odpouštění, protože vím, jak je sám potřebuji

Tu získávám nezávislost na světě:
ve svém jednání se řídím vůlí k upřímnosti se sebou, s životem, jímž jsem: odmítám reagovat na popud, hledám dobro života

Etika se musí vypořádávet s třemi protějšky:
s lhostejností, se sobectvím - a s „veřejností“
jak řečeno na počátku ZS v etice
Úcta k životu překonává první dva, společenství obrací do společenství lásky
Všechna etika má pro ní absolutní, i když ne nutně univerzální smysl: co platí, v tuto chvíli pro mě, platí (v tuto chvíli pro mě¨) absolutně
avšak posuzujeme jen pro sebe

A co hmotné statky? když miluji, dávám, ne beru - a protože pečuji, nechci mnoho statků

A vztah ke světu: nic neničím zbytečně ani lehkomyslně:i když posekám louku, nezašlápnu květinu
v pokusech a medicíně neotrnu z hrůzy: budu si vědom, jak hrozné je, co dělám
nevyhnu se odpovědnosti, nezabiji krutě či zbytečně

Konečně: popírám, že mám jakékoliv absolutní nároky
ani na záchranu života - vždy musím posuzovat
mám jen odpovědnosti a povinnosti k druhým
porovnejte Rádlovu Útěchu z filosofie! Též s Bermanem: R. vidí dějiny jako sekularizaci, obrací se k posvěcení

°		°		°

III. Formální etika úcty k životu

Paul Taylor, Respect for Nature (1986), přepracovává tento hluboce procítěný postoj na formální etický argument:
Proč? Je nestravitelný, jenže oslovujeme nejen prosté publikum, nýbrž i filosofické, které se stává směrodatné jak pro rozhodnutí, tak nakonec pro veřejnost. Odborná filosofie odepsala Schwetzera jako sacharinovou sentimentalitu. Máme-li oslovit odborné publikum, musíme mluvit jeho řečí. Taylorův člának by byl dobrým podkladem po semestr diskusí o biocentrismu. Dnes jen ve stručné osnově:

 I. Základní téze o antropocentrických a biocentrických etikách:

Soustava morálních norem (pravidla osobnosti i pravidla jednání) vztahující se k našemu obcování s mimolidským světem ,je rozumově založená (tj. racionální) soustava jen potud, pokud

(i) přihlášení se k těmto normám vyplývá z úcty k přírodě jako zásadní morální postoj, a pokud
(ii) můžeme rozumově zdůvodnit požadavek, aby tento postoj zaujaly všechny rozumné bytosti.

Čili: jedině ta pravidla ekologické etiky jsou rozumná a tudíž závazná, ke kterým mě vede nepodmínečná úcta k přírodě a pokud můžeme očekávat, že všichni by se jimi měli řídit!
Čili Kant: úcta k morálnímu zákonu a universalizace!

Pokud uspokojí tento požadavek, nemusí být holistcká, nemusí být hlubinná, nemusí být ekocentrická
rozdíl jen mezi antropocentrickou a biocentrickou
podle první (antropocentrické)naše závazky se vztahují jen k lidem a jsou od nich odvozené, 
podle druhé (biocentrické) máme prima facie závazky vůči druhým, ohroženým druhům atd už jen vzhledem k jejich vlastní, intrinsické hodnotě
Pokud přijmeme, zcela změníme způsob myšlení a jednání

 II. Dobro bytosti a představa vlastního dobra

Proč přijmout biocentrismus?
	na jaké základním morální postoji se zakládá?
	proč by rozumná bytost měla zaujmou tento postoj?

To vyžaduje dva pojmy:
	pojem dobra (well-being, welfare: „blaho?") živého tvora
	pojem vlastní hodnoty

Dobro bytosti: možnost plně prožít svůj život, pro populaci schopnost vytvářet prostředí pro takové naplnění
Nezáleží, zda si je toho vědoma (tj. že by jen vědomé bytosti zasluhovaly ohled, ne stromy)
Odzávorkováváme otázku, zda kybernetické stroje mají vlastní dobro či zda ty opravdu jen slouží dobru člověka

Vlastní hodnota (intrinsic/inherent worth):
Hodnota sama o sobě, ne pro někoho, pro něco
(K čemu je dobrý strom? K čemu jste dobrý vy?!

Člověk je hodnotný jen tím, že je
To se zakládá na schopnosti být: život/bytí je mi dobrem
Protože život/bytí je dobrý pro mě, jde o vnitřní vazbu:
co je dobré pro sebe je tím dobré o sobě

Uznání dobra bytosti a její vlastní hodnoty vyžaduje ohleduplné zacházení s danou bytostí

 III. Tímto uznáním rozumové bytosti zaujímají určitý postoj ke světu, totiž postoj úcty k přírodě

 Toto rozhodnutí je základní (ultimate): není z ničeho odvozeno, ostatní se odvozuje z něj
 a je morální, není otázkou osobní náklonnosti či zájmu, nýbrž zásady
 a je zobecnitelné zcela v Kantově smyslu

Z těchto tří důvodů vyplývá závěr, že
zásady našich povinností v obcování s přirozeným světem a jeho obyvateli jsou způsoby jednání, které prokazují postoj úcty k přírodě.

 IV. Je to odůvodnitelné?

tj., proč bychom měli: v podstatě proto, že tuto zásadu je možné zobecnit, zatím co není možné zobecnit její popření
rozvést, proč formální etika užívá zobecnění
prokáže se protiklad a tudíž ne-rozumnost
Jak zobecnit - a nemožnost zobecnění popření: 
některé bytosti jen prostředky - ony si to myslet nemohou!

Biocentrickou představu světa nemůžeme „dokázat", že „tak to je"
avšak můžeme prokázat její oprávněnost a užitelnost:
jde o personalistické pojetí sebe jako osobnost, centrum volby a hodnoty, druhých jako téhož, a etiky jako pravidel obcování týchž

 V. Biocentrický náhled na svět

(i) lidé jsou rovnoprávní členové společenství všech bytostí
(ii) Země je komplex vzájených závislostí
(iii) Každý člen má hodnotu a smysl o sobě
(iv) přednostní postavení člověka je předsudek vlastního druhu

 VI. Lidé jako členové biotického společenství
jsme zvířecí druh, odlišný, avšak dál živočišný,
poměrně pozdní příchozí
(Život od algae Václavské nám., žraloci a pavouci u Štěpánské, ještěři u Vodičkovy, savci u Špalíčku a homo sapiens poslední dvě dlaždičky)
Životu by se ulevilo, kdyby nás nebylo
Příroda by se mohla zotavit z nečištění (až na jaderné?)
ne však z ekokatastrofy posledních 30 let, vyhynutí druhů, změna podnebí: 
Nastupuje jiný, zbídačený svět

 VII. Přirozený svět jako organický systém:
Jak modelujeme je lhostejné
důležité je, že jsme vzájemně závislí, narušujeme rovnováhu
mechanický, organický, personalistický model společenství
(první má výhodu snadné přijatelnosti, druhý přesnější popisnosti, třetí zobecnitelnosti)
Důležité je, že život je celek

 VIII. Jednotlivé organismy jako teleologická centra života

Pojetí již Leibnizovo
Umožňuje nám podívat se na svět z perspektivy činnosti jiných
bytost je činnost: 
na předmět hledíme zvenčí
činnost si můžeme představit
(vžít se do úsilí: zraněné dítě, pes)

 IX. Popření lidské nadřazenosti
Nadřazenost jen podle zásluh, jinak rozdíl je jen odlišnost
rychlost, čuch, síla, inteligence jen různost
Vyšší jen podle zásluh, a zásluha je příspěvek k dobru druhých a celku:
podle toho člověk nižší druh

Lidská nadřazenost je předsudek primitiva:
soucit vede k uznání rovnoprávnosti¨
	demokracie není fakt, nýbrž morální ideál
	taktéž rovnoprávnost žen, menšin
	taktéž všech bytostí
Jen etika rovnoprávnosti je demokratická

 X. Pojmosloví „práv" není vhodné pro mimolidský svět

Nejde o právní postavení, nýbrž morální postavení, 
a to není „právo" nýbrž morální nárok - není šablonovité řešení

Tolik Paul Taylor
Dodejme: biocentrismus není jen slepé rozmnožování života
vede k uznání potřeby ochrany biotopů a tak k ekocentrismu

Článek Paula Taylora považuji za jeden z hrstky skutečně směrodatných článků, vyšel v časopise Environmental Ethics, vol. 3 (fall 1981). Dobrý překlad do češtiny by byl velmi záhodný. 

DODATEK: ČETBA Z JOHNA MUIRA

John Muir, „Antropocentrismus a kořistnictví" z knihy
 A Thousand Mile Walk to the Gulf (Boston, Houghton Mifflin; 1916) 

(Americký lesník a samorostlý myslitel na přelomu 19. a 20. stol., jehož myšlení bychom dnes označili jako biocentrismus v nejčistším smyslu. Pod dojmem jeho zápisků z cesty od hory Mount Kathadin ve státu Maine po hřebenech appalašských hor až do státu Georgia američtí voliči žádali - a federální parlament ustavil – turistickou pěší stezku dlouhou 1600 km, Appalachian Mountain Trail. Na padesát lidí ji ročně projde celou, tisíce dalších projdou určitý úsek.)

	Prý byl svět stvořen výrazně pro člověka - nárok, který nepodporují zdaleka všechna fakta. Řadě lidí připadá až bolestně překvapivé, kdykoliv se střetnou s čímkoliv ve všem stvoření, co nemohou sníst či jinak využít sami pro sebe. S dogmatickou přesností znají Stvořitelovy úmysly, a o jejich Bohu lze hovořit bez obav, že bychom se tím rouhali, stejně jako o pohanských bůžcích. Představují si ho totiž jako kultivovaného, společensky uhlazeného gentlemana který podporuje republikánskou formu vlády nebo ústavní monarchii; věří na anglickou literaturu a jazyk; vřele podporuje anglickou ústavu, nedělní školu a misie; a je výrobkem stejně umělým jako Kašpárek v pimprlové komedii.
	Při takových představách o Stvořiteli by nás neměly překvapovat mylné představy o stvoření. Pro lidi takto vybavené nepředstavují problém třeba ovce--jsou nám potravou a oděvem, podle Božího uspořádání se pasou na trávě s jediným předurčeným účelem, jelikož potřeba vlny nutně vyplývá ze snědení jablka v zahradě rajské.
	Dlouhodobě, velryby jsou pro nás sklady oleje k tomu, abychom doplnili hvězdy v úkolu osvětlování našich temných cest až do objevu pensylvánských petrolejových pramenů. Z rostlin je konopí, o zrnech ani nempluvě, případ zjevného určení na lodní provazy, k balení balíčků a věšení zlosynů. Bůh stvořil železo na kladiva a pluhy, olovo na kulky; a to vše pro nás. Podobně s tolika drobnými hrskami věcí bezvýznamných.
	Leč co kdybychom se otázali těch hlubokých spytatelů Božích záměrů, jak tomu je s lidožrouty--se lvy, s tygry, s krokodýly--kteří se olizují nad syrovou člověčinou? Či co s tím nesčetným otravným hmyzem, který ničí lidskou práci a saje lidskou krev? Zdálo by se, že člověk byl zjevně stvořen jim k pokrmu a nápoji. Ale kdepak! Vůbec ne! To jsou nedořešené těžkosti, které se týkají rajského jablka a Ďábla. Proč voda utápí svého lidskéího pána? Proč je pro něho tolik nerostů jedovatých. Proč mu je tolik rostlin a ryb smrtelnými nepřáteli? Proč je pán všeho stvoření podřízen stejným zákonům života jako jeho poddaní? Jistěže tyto věci od ďábla jsou či nějak spojení s tím, co se stalo v té první zahradě.
	Zajímavé, že tyto prozíravé učitele nikdy nenapadne, že úmyslem přírody, když stvořila zvířata a rostliny, by mohlo být především štěstí každého z nich a ne stvoření všech pro dobro jednoho. Proč by se měl člověk sám hodnotit jako o cokoliv víc než jedna malá část veliké jednoty všeho stvoření? A kterýpak tvor, kterého Bůh důmyslně stvořil, je postradatelný v celistvosti této jednoty, kosmu? Universum by bylo neúplné bez člověka; avšak bylo by stejně neúplné bez i těch nejmenších podmikroskopických tvorečků, kteří žijí mimo dosah našich domýšlivých očí a našeho poznání.
	Z prachu země, z toho společného základního zdroje, stvořil Bůh homo sapiens. Z téže hmoty stvořil všechny ostatní tvory, byť se nám zdají sebe jedovatější či nedůležití. Jsou naši bližní, ze země zrození, a smrtelníci jako my. Ti strašlivě dobří, pravověrní této slátané moderní civilizace, kacířují každého, jehož sympatie sahají i o jediný chloupek za epidermis našeho druhu. Nespokojí se se vší zemí, nárokují si k tomu ještě nebeské prostory jako jediní, kdo vlastní onen druh „duše", pro kterou to prý všechno bylo stvořeno.
	Tato planeta, naše vlastní dobrá země, mnohokrát úspěšně oběhla nebesa bez lidské pomoci, a celé říše živočichů se radovaly ze života a navrátily se v prach, dávno než se objevil člověk, aby si je nárokoval. Až lidé dohrají svou úlohu v plánu Stvořitelově, i oni mohou vymizet, aniž by to vyvolalo větší kosmický rozruch.
	Rostlinám přiznáváme jen matné a nejisté cítění, a nerostům naprosto žádné. Avšak proč by i soustava nerostné hmoty neměla být obdařena cítěním, s nímž nejsme schopní se ani dorozumívat v zaslepenosti své výjimečné dokonalosti?
	Jenže tu se odchylujeme od námětu. Začal jsem před stránkou či dvěmi od toho, že si lidé nárokují zemi jako stvořenou výhradně pro sebe, a chtěl jsem říci, že jedovatí živočichové, bodlavé rostliny a smrtonosné nemoci v určitých částech země dokazují, že celý svět pro člověka stvořen nebyl. Když živočich přemístěný z tropů vysoko k pólu zemře zimou, řekneme, že tento živočich se do tohoto podnebí nehodil. Když však člověk přejde do nezdravých částí tropů a zahyne, nedojde nám, že se pro takové smrtonosné podnebí nehodil. Raději přičteme vinu i jeho matce, ač třeba do maláriové zóny nikdy nevstoupila; nebo smrt přičteme Božímu trestu za příležitostně smyšlenou formu hříchu.
	A dále, prý všechna nejedlá a neochočená zvířata a všechny bodlavé rostliny jsou odporná zla která - podle názorů našich kněží - zasluhují očistnou chemii všeobecné globální konflagrace. Ze všeho nejvíc si oheň zasluhuje lidstvo, protože je většinou zlé, a pokud by bylo možné užít mimosvětské pece tak, aby nás roztavily a očistily v souladu s ostatním světským stvořením, pak by roztavení bludného druhu Homo bylo něčím velice žádoucím. Avšak sám rád zanechávám takové církevní ohně a bludy a radostně se vracím k nesmrtelné pravdě a nesmrtelné kráse přírody.
[Překlad ek 1997]