Čtvrtá přednáška:
Etika jako zbytečná II: etika ctností

21. října 2003

Předběžná otázka: co je to „metaetika“?

Ta část etiky, která se zabývá způsoby myšlení o dobru a zlu, na rozdíl od té části, která se hodnocením jednotlivých počinů
Etická otázka: Je lhaní s dobrým úmyslem eticky přijatelné?
Metaetická otázka: Na základě čeho rozhodneme, je-li lhaní s dobrým úmyslem eticky přijatelné?
Označení „metaetika“ vešlo do módy ve Spojených státech v šedesátých letech. Vyučující považuje toto rozlišení za oprávněné, avšak z důvodů srozumitelnosti neužívá tento pojem.

*     *     *

Minule:
„Sociologický“ relativismus: pokus přenechat rozhodování o dobru a zlu samospádu:
za normativní budeme považovat ty zásady, které v dané společnosti vzniknou: každá společnost vytváří své, a ty v ní platí
O dobru a zlu lze tedy hovořit jen v souvislosti dané společnosti: co společnost za dobré považuje, to v jejích mezích dobré je
slovo „dobrý“ nemá jiný význam než „schvalovaný touto společností“

A skutečně, návyk vytváří normy, v každé společnosti jiné, avšak v té společnosti závazné – stačí to?

Kritická otázka: „je to pravda?“ či obecněji:

 Jak zkoumat filosofickou tezi?
Když jde o výklad nebo o normativní tezi, tázat se zde „odpovídá skutečnosti (tj. tomu, co je)“ není vhodné: taková teze netvrdí, že popisuje, co je, nýbrž to, co by mělo být

Kritické zkoumání filosofické teze:
především odložme stranou – či „dejme do závorek“ – otázku pravdy či souhlasu, soustřeďme se na porozumění, co daná teze skutečně znamená

-- co se tu říká? Jasnost pojmů, soustavnost, skryté předpoklady, souhrnem, co teze znamená?
-- na čem se to zakládá? Jaké důvody uvádíme, jak platné a pádné
-- co z toho vyplývá? jak by se hypotéza osvědčila? Modelování situací: jak by v nich teze zapadala?

Na základě toho, usuzujeme: je to postačující, přijatelná hypotéza? Je to nejlepší možná hypotéza? Je to hypotéza, na které můžeme „pevně stát a klidně spát“?
či souhrnem: chceme tuto tezi přijmout a jednat podle ní?

Zkoumání sociologického relativismu podle těchto otázek:
-- co to znamená? Co znamená „společnost“? jak užíváme pojmy dobrý, správný? 
-- na čem se zakládá? Na faktické různosti – ale znamená různost stejnou platnost? Na záměně „jeví se“ a „je“ – platí?
-- co vyplývá? Tolerance – nebo totalita? Je možné kritizovat, zlepšit? 

Doplněk k předešlé přednášce:
Otázka: Jak skutečná je různorodost?
Příklad Inuitů, kteří při nedostatku potravy poskytnou starým lidem bezbolestnou smrt – povrchně jiní, základní motivace stejná: zdá se, že prostě z našeho lidství vyplývají určité zásadní možnosti, různé způsoby, jak zajistit zásadní potřeby
není jeden jediný přístup, avšak jsou ty, které podporují lidské soužití s světem a s lidmi, a ty které ničí

čili nemůžeme dojít k závěru, že platnost všech hodnotových soudů je vztažená („relativní“) k určité společnosti

   *   *

Nový materiál:

Vyjděme ze zakoušené skutečnosti:
Vzdor všem argumentům, stejně máme pocit, že na něčem se shodneme: 
ne na pravidlech, ale na postojích, na vlastnostech – obvykle býváme přesvědčení, že
poznáme dobrého člověka, důvěřujeme mu, a to, 
že něco dělá dobrý člověk, je nám zárukou, že to je dobré 
z toho vychází etika ctností!

Co je etika ctností?
pokus založit zásady obcování ne na zásadách či zákonech, nýbrž na výchově dobrého člověka
„Etika ctností" - otrocký překlad anglického „virtues ethics",
v češtině by snad pojem etika osobnosti byl vhodnější - nevím
základem je dobrý člověk – provisorně, jedná s úctou a dobrou vůlí – a jeho jednání je směrodatné

 To je přístup vší starořecké etiky:
Sokrates etiku chápe jako otázku, jak být výborný, 

Platon podobně – dobrý stát je hierarchický, každá třída má své ctnosti – a základem etiky je člověk výborný podle svého postavení – moudrý vladař, statečný voják, pracovitý a skromný dělník
Platon rozšiřuje etiku osobnosti na společenství polis: dobrý stát se vyznačuje dobrými vlastnostmi, které odpovídají lidským ctnostem: moudrost vládců, statečnost ochránců, střídmost dělného lidu - polis jako celek má být spravedlivá, ke každému se chovat patřičně, a má být střídmá, vyvarovat se přepychu a závisti

Aristoteles podobně: jeho Etika Nichomacheova stanoví ctnosti, návyky, které si má občan osvojit
(všimněte si, že to jsou ctnosti aristokrata: zemědělec by měl jiné!)
Aristoteles, který se zabývá zákony, zdůrazňuje: phronesis, praktickou inteligenci a budování návyků positivního soužití či „ctností". Ne teoretický, nýbrž praktický rozum tu je důležitý - i když největším dobrem pro A. zůstává teoretická kontemplace

U stoiků jde o spokojenost v údobí rozpadu, kterou stoikové hledají v souladu s morálním zákonem: smyslem života je služba (morálnímu tj. imperiálnímu) zákonu, spokojenost člověk nachází tím, že si vybuduje návyky ataraxie. Ctnost tu je soulad s morálním zákonem, odpovídající Kiplingovu Když... Stoické pojetí nabývá výraznou podobu etiky osobnosti v Ciceronově: De officii, kniha ctností, jeho úpadek nacházíme v Machiavelliho Vladaři a v Castiglionovu Dvořanu - knihy pro dnešek

Otázka je vždy jak být výborný, nikoliv co jsou dobrá pravidla nebo které dobré činy

výbornost – areté – vychází z pojetí člověka jako zárodku, možnosti růstu
člověk teprve dorůstá do plné lidskosti. Výborný znamená plně zralý, člověk, který v sobě plně rozvinul všechny (positivní) možnosti svého lidství
Všimněte si v osvícenství, u Masaryka!

výborný člověk per def. dělá, co je výborné, dobré. 
Východiskem je výborný člověk

Jenže z čeho vycházejí představy o ctnostech?

Starořecké ctnosti: ty, které slouží obci, jako velkorysost a štědrost, hrdost vs. chlubivost, protože publikum je tu polis, účelem je dobrý dojem na spoluobčany

Křesťanské ctnosti: ty, které slouží duchu, jako skromnost, chudoba, mírnost, jejichž základem je charitas. Publikum je Bůh, jde o to udělat dobrý dojem na Boha

Novověké ctnosti: odpadá Bůh i polis, publikum je konkurent. Bez hodnotové racionality zbývá jen ekonomická: Evropě zůstává machiavelli a gründeři a cynika přízemní prospěšnosti: raději ztratím otce než dědictví. Etika ctností/osobnosti končí v Hobbesovi a v Nietzscheho kultu silné osobnosti

Avšak i druhé novověké ctnosti: ctnost chápaná jako sklon k harmonii (Hutcheson, Shaftsbury), ctnost jako návyk poslušnosti zákonu (Kant, na tom buduje demokracie), možná také ctnost jako vzpoura (Nietzsche podle některých výkladů: čtěte Koubu!), ctnost jako růst k plné vyspělosti lidství (Personalisté - potřeby jsou pravda, láska, úcta, ctnosti jsou ty návyky, které je podporují)

Ekologické ctnosti: žít v harmonii s Bohem, bližním, přírodou! Dobré je to, co podporuje zdraví, mnohotvárnost a harmonii konfliktního společenství všeho života 

Vynechte pojmosloví „ctností", „výbornosti" - přeložte otázku jako čím chcete vybavit své spoluobčany? Své spolubydlící? Chcete být idealisty? egoisty? Všimněte si, zas se objevuje otázka: být slušný mezi grázly?

Pro porovnání:

 Přístup novodobé etiky zdůrazňuje činy 
 naivní: klade si otázku, které činy jsou dobré, které špatné - všimněte si debaty o tom, „co je hřích", jako by bylo možné stanovit, sestavit seznam!
 méně naivní se táže, podle jakých zásad máme posuzovat činy: (sem spadá utilitarismus, formalismus, ale také sociologický relativismus: posuzovat podle zvyků)!
 vyspělý připojuje otázku motivace, která vstupuje do evropského práva v 18. století

 Etika osobnosti se vrací ke starořecké představě o primátu osobnosti

Tzn. ke starořecké etice areté čili výbornosti
oproti hebrejské etice, která je od počátku etikou zákona: posuzovat čin podle Boží vůle, neodsuzujeme hříšníka, nýbrž hřích
Tradiční západní etika podržuje oba přístupy: řecký důraz na osobnost (Augustin: buď dobrým člověkem a pak dělej co chceš) i hebrejský důraz na zákon (Tomáš: řiď se božím zákonem)
Reformace zdůrazňuje úmysl

S osvícenstvím v l8. století převládá racionalistický rozbor situace a pravidel, podle nichž hodnotíme
v kostce: 
pokrokové myšlení se soustředí na kritické myšlení, hodnocení činů, pravidel (tj. zákon), 
konservativní myšlení se soustředí na osobnost a co jsme zvyklí chápat jako dobré - návyk

Filosofové osobnosti mají za to, že pokus o etiku dilematických situací, na kterých rozebíráme důvody pro to či ono jednání, vede k absurditě:
ke každému příkladu existuje protipříklad, to pak vede k relativistickému závěru, že etika není vůbec možná, že se dá jen dělat dobrý dojem a šidit
tak u nás docházíme k závěru, že nepoctivost (tunelování, korupce) je normální, nedá se jí čelit, protože pravidla jsou vždycky mnohoznačná – vedou k (socio.) relativismu

Jenže dobrý člověk nešidí!! Masarykovo nebát se a nekrást se zakládá na osobnosti, ne na zásadách myšlení či jednání

Tu zase narážíme na představu, že v hloubi duše víme, co je dobré, že je třeba jen to chtít: základem je vůle k dobru - a vidina společnosti nenarušené důvěry (Rousseau)
V praxi: příklad se stavbařem: plácnout si, to platí, běžněji příklady soužití s dobrou vůlí (v manželství, mezi přáteli, všude, kde vzniká společenství - na příklad v činžovním domě, kde vzniká pocit sounáležení - a tedy společenství, ne jen „společnosti")

Je to otázka návyků: návyky ohleduplnosti a dobré vůle, péče o osobní i veřejné dobro, poctivosti a to vše ne jen na oko, nýbrž tak hluboce zakořeněné, že by mě ani nenapadlo jednat jinak
to je předpoklad demokracie i všeho soužití: demokracie je možná tam, kde vladař je zbytečný - a to znamená tam, kde lidé nosí mravní zákon v sobě

Zdůrazňuji: jde o návyk, ne o jednorázovou akci, nýbrž o soustavnost v jednání, a to v dobrém i ve zlém
tak návyk mnohomluvnosti může zničit manželství, návyk lenosti vše znemožňuje, návyk pracovitosti vytváří možnost úspěchu, návyk lajdáctví podráží nohy - proto od začátku připravovat písemné práce na úrovni!!

Vévoda z Wellingtonu, vítěz u Waterloo (s gen. Blücherem): Bitvu u Waterloo jsme vyhráli na hříštích školy v Etonu - přečtěte si Stopka a spol.!

*     *     *

Problematika návyku a ctnosti:

Jenže vítěz u Waterloo původcem katastrofy na Krymu: 
návyk se stává tak navyklým, že už neoslovuje, nedovede se přizpůsobit novým podmínkám. Z toho vychází zásadní debata o úloze návyku v etice: 

 Je návyk sebepotvrzení nebo odcizení?

Když si vytvářím návyk, umocňuji tím svou svobodnou vůli - nebo ji nahrazuji automatismem?
Jinými slovy je to už debata mezi Platonem a Aristotelem: 
je lidská výbornost/areté otázkou vědění, znalosti, porozumění – 
nebo je areté otázkou schopností, praktické znalosti, fronesýné?
(příklad znalosti desátníka Gulisana: jeho ruka zná cihlu)

Za tím se skrývá hlubší otázka: 
Co je mé pravé či „autentické" já? 
Je každodenní žití, prostá dobrota mého života, nebo je to výjimečné vypětí vůle v dramatické situaci? 
 (příklad hněvu v bolesti: dynamo na palec)
 Lepší příklad: záchránce tonoucích a šachista oba zachrání tonoucí stařenu, první zcela rutinovaně, díky dlouhému a úpornému cvičení, druhý heroickým rozhodnutím - a notnou dávkou štěstí, neuměl, sám se mohl utopit - a přesto šel: 
který z nich si zaslouží větší chválu? záchranář za cvičení, nebo šachista za odvahu?
 Jiný příklad: Kdo je svobodnější: ten, kdo je zvyklý jednat poctivě a nemusí svádět boj se sebou kdykoliv nevidí revizora, může svobodně dělat, co považuje za důležité - a nebo ten, kdo žádný návyk nemá a pokaždé má dvě možnosti, ukrást nebo neukrást a rozhoduje silou vůle?
Obvyklý příklad jazyka: kdo je svobodnější, kdo umí nepravidelná slovesa nebo kdo je musí pracně vyhledávat?

Argument modelovými situacemi: zasluhuje si chvály člověk
 který jedná návykově? To byl případ zachránce tonoucích.
 člověk, který jedná v hypnóze: bojí se vody, ale posthypnotické suggesce mu velí zachránit dítě z řeky
 Který zhubne - díky operaci střeva? Nechválíme hubnutí právě jako výkon vůle? 

Není etika ctností/osobnosti podobná? nevytváří ctnost tím, že člověka připravuje o možnost nectné volby? Jsem-li ctnostný, nejsem svobodný protože nemohu ukrást (???)

To byl Sartrův argument v prvním stadiu jeho díla: svobodný je jen ten, kdo se ničemu neoddal - proto prý nutnost být nicotou, osobnost představuje zátěž, odcizení své svobodné vůli, zaprodání návyku

*     *     *

Problematika svobody a ctností:

 Teze: Kde není svoboda, není ctnost možná:
Argument: Minimální předpoklad etického jednání je, že jednáme svobodně, že nejsme panenky-na-baterky. Když se zbavíme zla za cenu svobody, přestáváme být občany, stáváme se panenkami
Příklad z minulého režimu: pramalá pouliční kriminalita: brutalita policie působila hrůzně, lidé nebyli lepší, jen se víc báli

Anti-teze: Kde není ctnost, není svoboda možná:
Lidem nečestným není možné důvěřovat se svobodou: je třeba je stále držet pod kontrolou, protože nedovedou ovládat sami sebe
Do parku je můžeme pustit teprve, až sami nebudou odhazovat plechovky. Několik vandalů (=lidí bez ctnosti ) může zničit veřejný prostor. Proto jej uzavíráme. Volnost je možná teprve mezi čestnými 

Proto otázka: Jak vyvážit svobodu a odpovědnost?
Etikové osobnosti či „ctností": jen ctnostné návyky vytvářejí možnost svobody - jenže nevytvářejí zároveň panenky-na-baterky? Či jiným pojmoslovím, nevytvářejí otrockou morálku??

*     *     *

Proto druhé kolo přemýšlení o etice osobnosti: 

Panská a otrocká morálka

Pojmy z romantického naturalismu Friedricha Nietzscheho, který je přesvědčen, že naše navyklá etika je spiknutím lidí od přírody nízkých, slabých, otrockých - proti lidem silným, hrdým, panským
Podle Nietzscheho je přirozenou morálkou morálka síly a hrdosti: přirození lidé jsou silní, hrdí, aristokratičtí.
Aristokrat je ten, kdo se nebojí smrti: chce žít dobře, ne dlouho – a proto může ovládat bázlivé a donutit je, aby mu sloužili – být pánem
Bázliví se lidem aristokratickým nevyrovnají silou, proto to nahrazují spiknutím a vnucují aristokratům nudnou, přízemní morálku, na které není nic velikého, nic panského, jen samé ufňukané ctnosti a příkazy, desatera, zákony. Těmi otroci poutají pány a ovládají je

Podle Nietzscheho je ve skutečnosti jen jediná neřest - slabost, a z té pochází všechno zlo. O tom více níže, tu jde o základní (personalistickou/osobnostní představu), že člověk výborný - aristokratický - si může dělat, cokoliv se mu zachce, a bude to dobré - to je podstata etiky osobnosti

Jenže je ohled k druhým opravdu slabost? Kdo je silnější, Hitler nebo Nightingaleová? Ten, kdo zachraňuje život - nebo ten, kdo dobývá? Waffen SS - nebo vězňové? (Hrdost stráží, civilizovanost orchestru: kdo větší?)

To zas je otázka o autenticitě či pravdivosti života: je autenticitou výjimečná chvíle nebo každodennost? Aristokratické pohrdání smrtí nebo každodenní láska k bližnímu?
Lidé v ghetu neusilovali o Sein zum Tode, nýbrž o život přímo „maloměšťácký", mít někoho rád, pečovat o něco, ne dosáhnout velikosti! Přesto byli velicí
Nejde o život právě v každodennosti a nejen v dramatických okamžicích?

Excursus:
Kohákovo osobní stanovisko – proč se ptáte? Na tom přece nezáleží!

Ne, nevyhýbám se odpovědi. Myslím, že vyloučit ze života jako neautentické všechno, co je každodenní, a zachovat jako „opravdově lidské“ jen to, co je dramatické, mi připadá filosoficky nepoctivé. Filosofie nemá v popisu práce kádrování. Potřebuje přijmout jako skutečné všechno, co vstupuje do zkušenosti, jak se to předkládá, v mezích toho, jak se to předkládá. Otázka pro filosofii není, co je „autentické" a co ne (základní otázka etiky ctností), nýbrž co je dobré - a co je zlé. Je to je v podstatě otázka primátu praktického rozumu (dobré/zlé) nad teoretickým (pravdivé/ nepravdivé). Dobro je to, co podporuje konfliktní harmonii všeho života, hojí rány, zlo je to, co život v jeho různorodosti ohrožuje a zraňuje. (Oproti tomu etika ctností si určuje, co je „autentické“, za dobré považuje cokoliv, co z toho vyplývá.)

*     *     *

Promyslete si i vy důvody a problémy a promyslete svůj postoj 
k sociologickému relativismu, k etice ctností a tak celý rok!

Totiž, co si myslí, co říká vyučující je jen zvuk, možná vám lahodný, možná vám odporný, ale pouhý zvuk podle I Kor 13,1, dokud si to vy sami nepromyslíte, nepoložíte tři kritické otázky (co znamená, na čem se zakládá, co z toho vyplývá) a vy sami nedojdete k vlastnímu závěru vlastními slovy. Pak teprve je to filosofie a ne měď zvučící či zvonec bijící.

Není člověka bez návyků: jde o to, které jsou dobré (osvobozují) a které zlé (ničí) - či pojmoslovím etiky osobnosti, které návyky představují ctnosti, které neřesti
*   *   *

Zpět k etice ctností či osobnosti:

Protiklad návyku a svobody, autenticity a odcizení je umělý:
 svoboda vyžaduje návyk, nebo bude znemožněná neschopností
příklad člověka, který si odmítá osvojit návyk jazyka, psaní na stroji, první pomoci
 autenticita je odpovědnost, ne vzpoura

To právě chápe a prosazuje etika ctností či etika osobnosti, v tom její přínos
Není výlučně řecká: najdeme ji v židovském důrazu na zvnitřnění zákona, na autonomii zákona v nás. Přesto je výrazně řecká (pro Sokrata etika znamená hledání „výbornosti" atd)

Summa: ano, dobrý člověk, dobrá vůle a úcta, je základem vší etiky, ale nevystačíme s dobrou vůlí a úctou (tj. s etikou ctností). Potřebujeme si vyjasnit (pamatujte Lockea!), jak hodnotíme úmysly, činy, zásady – tzn. pořád ještě potřebujeme etiku. 
Etika ctností je důležitý přínos etice, avšak selhává jako pokus o záchranu samo-zřejmosti etiky: 

O záchranu „etiky samospádem“ (dovedete vysvětlit, co tento pojem znamená?)  se pokouší ještě jeden přístup podle něhož
Nejde o to, co věříš, nýbrž jak to věříš:
ryzí cit je to zásadní
proto subjektivismus či individuální relativismus:
už ne sociologický, už ne osobnost, nýbrž osobní preference
Představa, že Pravda, dobro je to, co já osobně věřím, pokud to opravdu věřím

o tom příště, za čtrnáct dní. Zatím se zamyslete:
Co pro vás znamená 28. říjen?
Zeptám se vás, až se sejdeme