Desátá přednáška: Osvícenství a jeho stín

24. dubna 2003

Minule:		Renesance hnutí elity, v křesťanském rámci, ale pokus o návrat k antické vzdělanosti – Renesance jako styl: zdání a opravdovost – Renesanční humanismus: kultivované lidství – Renesanční víra: elegantní obřad – Humanitas jako svoboda od hříchu a jako panství nad světem – Eklektismus – Borgiové a Moore: dvojí tvář renesance
Osnova na dnešek:  Třicetiletá válka jako zlom: osvícenství jako vykročení – Dopad osvícenství: společenská smlouva, epistemologický subjektivismus, matematizace přírodovědy – Zákloadní pojmy: rozum, přirozenost, pokrok. – Osvícenské strategie: despota a demokrat – Hodnocení osvícenství 

Nejprve doháníme – nový materiál začíná na str. 5

(i)	Dokončit z minula: Renesance

Z počátku jsme obhlíželi krajinu evropského žití, or renesance spíš  stavební kameny novodobé evropské totožnosti

V českých dějinách žádný zlatý věk, ale pokud ano, pak právě renesance, která v českých zemích představuje údobí poměrné svobody a tudíž rozkvětu, vzdor zápasům (např imigrace do Čech za svobodou). 
Zároveň problém: jak sloučit úsilí o svobodu s úsilím o pravdu?
Renesance vzpourou proti „pravdě“ ve jménu svobody (tolerance)
Tolerance vede k povrchnosti, tak lhostejnosti, hodnotovou strukturu nahradí chvilková výhodnost (mylně zvaná „pragmatismus“)
Nástup nové „pravdy“
Proto Renesance zasluhuje pozornost.

Minule tři medajlonky, Pico dela Mirandola (člověk jako středobod), Erasmus roterdamský (tolerance nejvyšší ctnost), Tomáš More (přirozenost jako vodítko, mírný hedonismus)
vyvstává dynamika: renesance odmítá dogmatismus, snášenlivost vede k povrchnosti, povrchnost k mírnému hedonismu: jediná „přirozená“ orientace je přání slasti a odmítání strasti. To vede k celkem nutně k sobeckému hedonismu, který se prosadí ve 30.leté válce a po ní jako realismus ve smyslu realpolitiky

Všimněte si: co bude znamenat „realismus“ záleží na tom, jak vnímáme „realitu“! 
Realismus je u Masaryka humanistický, protože humanistické je jeho pojetí reality 
(Hodnota a smysl jako osnova a útek skutečnosti)

i.a Proto ještě jeden medalionek: Nicollò Machiavelli

Machiavelli se obvykle cituje jako pozdější, ve spojení s Hobbesem, v údobí po 30. válce, věk Komenského všenápravy - ač žil 1469-1527 a byl člověkem renesance: idealismus Proslovů ke 12. knihám Tita Livia, psal básně, komedie, Umění válečné, diplomat ve službě deseti despotů po pádu Savonaroly a vypuzení Medici z Florence, 
S renesančním idealismem vidí příčinu selhání v námezdních vojscích, vyzývá k patriotismu, ale dochází k závěru, že Italie je tak zkažená, že vladař musí být manipulátor

po jejich návratu v exilu píše rady, dokazuje svou užitečnost „realismem“:
Vladař nemá být vázán ctnostmi, má podřídit vše ochraně státu
především odmítá posuzování dobra a zla: jde jen o užitečnost
proto potřeba vytvořit zdání ctnosti, za ním tvrdá účelnost
příkladem je Cesare Borghia
v Proslovech doporučuje republikánskou vládu, Vladař je příručka pro tyrany,
Virtù je především mužnost ve službě státu oproti křesťanským ctnostem, osvobozuje od morálky

Kde není občanská společnost, tam nastupuje pojetí, které nahrazuje morálku ne estetikou, nýbrž mužností

Machiavelli jako odvrácená stránka renesance:
renesance Erasma je protest proti nesnášenlivosti
renesance Machiavelliho je protest proti morálnosti 
snášenlivost tu vede k povrchnosti, tak k „realismu“ chápanému jako pragmatismus, prostý závazné morality
(předtucha vitalismu? podobně jako s Nietzschem, je tato teze dvojznačná)

Machiaveli přesto jasně předkládá problém renesance, která je zároveň hnutím ušlechtilých humanistů a hnutím cynických pragmatiků
Evropa se v renesanci zbavila jha těžkého teologického dogmatismu, odhodila všechny pověry ve jménu lásky a snášenlivosti
avšak zároveň s dogmatismem odhodila zásady společného obcování, ocitla se ve věku podobnému našemu, ve kterém zůstává jen dravost

Obecný problém: jak sladit snášenlivost s moralitou, svobodu s pravdou?

reformační Pravda vítězí, ale pak kde je místo pro svobodu pod vítěznou pravdou? viz Poúnorová situace
renesanční ideál svobody a snášenlivosti místo ideálu „pravdy“ – jenže i nedogmaticky potřebujeme základ pro intersubjektivně platné hodnotové soudy – jinak se tolerance zvrhne v „pragmatický realismus“

i.b, Nevyřešený problém renesance i reformace

Zatím co reformace usiluje o mravní opravdovost a dopracovává se k dogmatismu,
Renesance usiluje o snášenlivost a dopracuje se k povrchnosti – k eleganci, bez ohledu na opravdovost
Když se renesanční snášenlivosti ujmou šlechtici, vše se posouvá:
Člověk je bytost schopná elegance, návrat k přírodě = hra na pastýře!
bída, utrpení je prostě fakt, zcela přirozený, ne problém ani výzva k činnosti
námitka proti chudobě: je ošklivá
Krása nahrazuje dobro jako základ hodnotových soudů (tzv. „etiky“)

Vsuvka: Tak i kultivované lidství pro renesanční šlechtu (Medici, Borghiové) otázkou stylu, ne podstaty: dobré je to, co je stylové elegantní 
(když stiletto bzučí střední C, pak vražda je přijatelná)
renesance se chce povznést nad upachtěnost lidstva
vzdělanec není vázán pravidly pouhých lidí
(přežívá v postavení „geniálního intelektuála“ v 19. stol)
Renesanční humanismus je aristokratický, usiluje o kultivované lidství
osvícenský humanismus je lidový, usiluje o povznesení bědných, pomoc trpícím
Renesance usiluje o výbornost
virtu = schopnost konat to, co společnost odměňuje, výborně, ladně a bez námahy
Cyrano: vše hravě zvládne, je hrdinský bojovník, ušlechtilý milovník, vše výborně a bez námahy 
Porovnej puritána, kterému záleží na tom, jak vypadá před Bohem, s Dvořanem Balthasara Castiglioneho (1528) a Il principe (1513) Nikoly Machiavelliho
cílem je úspěch, rovná se uznání před světem
Puritán se obrací ke svému nitru, k Bohu
Renesanční člověk ke světu a jeho úsudku: jak to vypadá
Skutečnost je zdání, svět dohod, pod ním je nahodilý svět příčiny následku, prostý smyslu

Skutečnost zdání: zdání je – zdání není pouhé, je něčím opravdovým
Únik od posledního soudu: nejsem ničím, nejsem nic to znamená, neváže mě žádná „povaha“, jsem zcela svobodny. Co jsem, závisí jen na tom, jak se zdám
protože zdání, ne podstata, je co ovlivňuje druhé
nevěra, o které nevím, nebolí, zdání nevěry, byť neskutečné, zraňuje
dluh, o kterém nevím, podobně
nejde o skutečný soucit, nýbrž o to, zda pohladím, podám vody, poskytnu lidskou blízkost - jen zdání je skutečné!!

Život nemá podstatu Jediný rozdíl je, zda žiji před Bohem či před lidmi -podstatou života je životní styl

Pozor: to je právě konzumní člověk! Život je otázkou  „stylu“
Podstatu nikdo nevidí: co je člověk sám o sobě, sám před sebou
Skutečné je, co potvrzují lidé
           proto prodám čest i duši za to, abych žil stylově
           zadluží se, jen aby udělal dojem
protože podstata není:
           konzumní lidé jsou prázdné skořábky, bez vnitřního uspokojení

i.c  Základní otázka: Zdání nebo podstata?
 jde o život, podstatu života – nebo jde o životní styl?

Toto ovlivňuje i renesanční zbožnost:
V renesanci silný prvek náboženský, ale nechápe zbožnost jako podstatu 
(člověk sám se sebou, člověk před Bohem)
nýbrž jako zdání: proto nádhera renesančních kostelů, nádhera obřadu, nádhera papežského dvora
Pokud zdání je podstata, nádhera rituálu je slučitelná s morální zhýralostí

Kde zdání je podstata, renesanční etika se odvozuje od estetiky
hřích je odsouzeníhodný, když je ošklivý, v hadrech a s boláky
hřích je přijatelný, když je elegantní

Renesance je doba, kdy vjem je realita, usilujeme, abychom vytvořili realitu krásnou
protože „realita sama o sobě“ žádná není
Podobně renesanční filosofie: hledá strukturu smyslu v tom, jak se věci jeví
let divokých husí zvěstuje budoucnost, čočka léčí oči a vlašský ořech mozek
vše podle podobnosti
Alchymie a astrologie, ne matematická přírodověda, v módě
Komenský věří na „proroctví“, zakládá na nich strategii

Problém: filosofie tu hledá smysluplný svět, ale jen svět života je smysluplný
Když smysl promítneme do příčinného světa, vzniká pověra
Ale pro renesanci esse est percipi et percipere: skutečnost je vnímaná, nebo není
To může znamenat svět je svět lidského vnímání
nebo svět ustavovaný životem – rozvede fenomenologie
Takový svět, ustavený přítomností života, je srozumitelný ve vztazích hodnoty a smyslu: to je skutečnost
Morris Berman, čarodějnice skutečně čarovaly, protože i ony, i lidé kolem nich, na kouzla věřili, a skutečné je to, čemu věřím
a byly za to skutečně upalovány, jako v Salemu 1692

Renesanční pojetí uznává realitu dobra a zla, ale jak mezi nimi rozlišit?

objektivita boží vůle: je středověké řešení
dobro a zlo objektivní ve vztahu k Bohu, boží vůle se projevuje v přirozeném zákonu (návyku) a ve zjevení v církevním výkladu
Andělé jsou skuteční, permoníci nejsou – tak rozhodla církev sv. 

Objektivita rozumu je osvícenské řešení:
neobstojí andělé ani permoníci, obstojí flogiston
Jak renesance, která nespoléhá ani na objektivitu hmoty, ani objektivitu Božího zákona, ani rozumu
Často nevyřešila, proto pálila čarodějnice
Tolerance českých zemí jen z toho, že nikdo neměl převahu
Objektivita humanity:
Pokud renesance řešila problém intersubjektivity, obracela se na to, co dnes označujeme jako „renesanční humanismus“

i.d   Renesanční humanismus

V římském pojetí, homo humanus je člověk kultivovaný, vzdělaný
stoikové přidají nositel rozumu a proto hodný úcty („práv“)

Renesance užívá středověké pojetí humanitně vzdělaného člověka, ale toto vzdělání vybrušuje démant v člověku, jeho humanitu
což odborné vzdělání nedělá, fyzik či lékař je často barbar
renesance již ne antika (optimistické ladění), ještě ne moderní (chybí idea pokroku) – důraz na humanitu ji označuje

„Humanismus“ je především představa o člověku, který se stává středem všeho 
(pochopitelně, je li všechno zdání!), už není článkem v hierarchii života
Vrchol sobectví a pýchy, člověk střed všeho
ač zatím představa smysluplného světa a závaznost rozumu brání před následky
(viz Pico della Mirandola, Proslov o důstojnosti člověka)

Humanita tu znamená především svobodu: popření všeho omezení osudem, údělem, stejně popření zatížení dědičným hříchem:
člověk tu je ztělesněná svoboda, jako u Sartra

Humanita znamená přirozenost, zde v tom smyslu, že člověk je součástí přírody, nemá nadpřirozený původ ani cíl
až na to, že je schopen paměti a naděje, žije zcela v přirozenosti
cf. De dignitate et excellentia hominis od Gianozza Manneti
dnes namyšlenost, tehdy protiváha „bídného červa“
přirozený a přírodní epikurejství/hedonismus

Humanisté nesestavili systematickou filosofii, jen společné prvky
Zdání je skutečnost, skutečný svět je vnímaný svět žití, který člověk ustavuje a jehož se stává středem, ustavuje smysl a hodnotu
Osobní skromnost Erazima rotterdamského a ranných humanistů- literátů
honba za ctí a slávou šlechtických humanistů

Homo mensura: Není to ještě panství nad světem, nýbrž lidskost
mensura není jednotlivý homo, nýbrž humanitas
Tak básník Petrarcha: osvobození z poručenství církve, ale dál se drží církevního pojetí světa

Humanisté tolerantní lidé v době vyostřujícího dogmatismu
Usilují o lidskost, odmítají dogmatismus (i evangelický) ač usilují o očistu

i.d, Evropské dědictví renesance a reformace: 

Trojí nedořešený problém

Zdání vs podstata, snášenlivost vs. pravda, svoboda vs. přirozenost

Odmítnutí dogmatismu, tolerance (renesance) avšak vůle hledat a věřit (reformace)
Věřit, ale kriticky, vždy s odstupem, vědouce, že v člověku dobro i zlo, v každém

Není jedno pravé dogma, ale je rozdíl – něco tíhne k dobru, něco ke zlu
k dobru tíhnou lidé, kteří nacházejí naplnění v sebepřekračování
Lidé, kteří dovedou soucítit s druhým a nepřeválcovat ho
Lidé, kteří dovedou odpouštět – a tak se osvobozují od zajetí hněvu
Není jedna dobrá společnost, ale některé podporují, co je v člověku dobré, jiné opak
Odmítnutí skepse jako životního postoje, avšak přijetí skepse jako obrany proti dogmatismu

Úsilí o život v pravdě – a život ve svobodě (toleranci) zároveň

Konečně uzavíráme renesanci a procházíme třiceti lety válek do nové doby, osvícenství

(ii)	Návraty a nový začátek

Renesance i reformace řeší problém návratem, k prvotnímu křesťanství, k antické vzdělanosti
ale doba se mění, 30letá válka zpochybňuje návrat jako strategii.
Výsledek je nejprve beznaděj, pak nová naděje: rozum
ač ne pro celou Evropu: 
Po 30.leté válce dochází k dělení Evropy
obě strany vyhlašují, že  „zvítězily“, ale volí opačné strategie

Středozemní Evropa se obrací dovnitř, sází na návrat: 
pokouší se obnovit tuhou pravověrnost ,středověký ideový monopol
protireformace je sama reformací: 
snaží se odstranit nešvary církve ale zachovat pravověrnost: 
pokud lid bude správně věřit, nebude se bouřit (obnova feudalismu)
 (Příklad Galelea v domácím vězení a jeho současníků v Anglii)
podobně baroko jako symbolický výsledek pokusu o návrat ke gotice
nahrazuje spontánní víru středověku vůlí věřit (a u poddaných, rozkazem věřit)
baroku chybí spontaneita, proto je karikaturou
ale přesto zdrojem jedné orientace v českém novověku

Na okraj: rozpor v českém obrození není mezi reformací a katolicismem, nýbrž mezi osvícenstvím (Masaryk) a barokem 
(Pekař)
to se projevuje v zásadním rozporu ohledně Mnichova:
byl Mnichov tragedie nebo trest Boží za hybris československé vzpoury proti Habsburkům (cf. Podiven, Durych v Boží duze.)

Atlantická Evropa jde jiným směrem, k otevřenosti
místo k pravověrnosti se obrací k rozumu
Ref/Ren svět: ještě šum křídel andělských
po válce, hluboká desiluze, prozaizace světa (Entgötterung, Enzäuberung)
svět nemá hodnotu ani smysl, ale hrůze chaosu předchází matematický řád: Nově pojatý svět je (matematicky) srozumitelný
Rozum může vysvětlit racionální svět de more geometrico
Osvícenec nehledá spásnou víru či spásné porozumění
učí se ovládat světový stroj (k bohulibým účelům leč ovládat)
Nová spásná víra či důvěra:

Světlo rozumu,  tomu rozumu odpovídá (matematická) struktura kosmu
smést pověry, s nimi bezpráví a utrpení
nastolit věk světla, rozumu
Po beznaději, osvícení rozumem jako všenáprava
(Proto také „věk rozumu“ neb o „věk philosophe-ů“, zatím co „osvícenství“ označuje 18 století.)
Věk rozumu je živnou půdou naší novodobé totožnosti:
--Komenský jako osvícenec ante verbum
 bojuje za návrat, nabízí útěchu, ale když vše ztraceno, obrací se k všenápravě
K. zůstává renesančním člověkem, vidí hodnotový svět (a věří na proroctví), leč v rámci této vize vidí rozum a osvětu (osvícení) jako možnost nápravy
--obrození, Masaryk se hlásí k reformaci jako ke slavné české minulosti, avšak nevycházejí z reformace nýbrž z josefinismu, osvícenství (viz. Moderní člověk a náboženství!)

*     *     *

Co vlastně osvícenství?

Zatím co renesance byla především módní vlna, Osvícenství je myšlenkové hnutí mezi evropskými vzdělanci mezi 30.letou válkou a Francouzskou revolucí, které silně ovlivnilo obecné myšlení a mínění
Jeho přední představitelé („les Lumières“) nejsou filosofové, nýbrž vzdělanci, intelektuálové (les philosophes)
 Francois Voltaire (1697-1778), Denis Diderot (1713-1784), Marquis de Condorcet (1743-1796), Baron d‘Holbach (1723-1789)
Odmítají metafyziku, pokus o tvorbu modelu skutečnosti, omezují se na noetiku: jak člověk poznává skutečnost, jsou především publicisté, pupulizátoři
Připravují myšlenky pro veřejné mínění, které povede ke dramatické změně

Jejich zásadní příspěvek: mění the urban myths – pavlačové samozřejmosti

Především legitimizuje ateismus, dává mu positivní nádech
Ateismus se stává heslem rozumu proti pověře

(1) Změny v samozřejmostech:

a. sociální filosofie (či politologie): především představa společenské smlouvy
zásadní otázka legitimity vládní moci, dosud „z milosti boží“, fakticky ze neznepochybněné tradice, z návyku: král je král
Základní skutečnost: život u všech vyšších živočichů je společenský, hierarchické uspořádání je přirozené, vysvětlit potřebuje individualita

To osvícenství obrací na ruby
zpochybňují to již náboženské války: proč poslouchat? 
po zpochybnění pospolitosti dochází k atomizaci, k představě, že „na počátku“ žili lidé jako svrchovaní jedinci v přirozeném společenství, společnost vzniká jejich dohodou

Hobbes: volíme si vladaře, je despota, ale ochraňuje životy
Locke: volíme si vykladače přirozeného zákona
Rousseau: žijeme přirozeně, bez reflexe

stát už není samozřejmost, vyžaduje ospravedlnění (a možná není ani nutnost)

b. teorie poznání (noetika): zpochybňuje poznání, rozděluje vnitřní a vnější, vzniká problém dosažení „vnější“ skutečnosti.
Poznání už není samozřejmost

Posloupnost Locke – Berkeley – Hume – Kant –
¨svět se stává neznámou, srozumitelný je jen řád, který mu v poznání přičítáme, idee čistého rozumu
(Descartes, ego jako transcendnetální Já, poznání jako intencionální
Berkeley přejímá, ale Já je jen psychologické Já, poznání je trpné)
Poznání už nedosahuje skutečnost o sobě, jen naše poznávání

c. matematizovaná přírodověda: Newtonovy Principia mathematica, pak Galileo a vědci (jako Marin Mersenne), kteří popisují matematickou přírodu
čistě přirozený svět, ve kterém život nemá smysl, mimo přirozené úsilí o štěstí

Moderna: štěstí je něco, oč lze usilovat na tomto světě – 
       a dosáhnout prostředky tohoto světa

2. Klíčové pojmy osvícenského filosofování

a. Rozum jako přirozená složka lidského bytí, je činný ve všech lidských bytostech 
(rozum = schopnost reflexe, odstup, zvážení, rozhodnutí, hodnocení následků)
u Evropanů je tento přirozený rozum ochromený kulturním a civilizačním osvětím
vzlášť církev mate přirozený rozum pověrou, klade slepou nereflektovanou víru nad rozum

ale mysl je tabula rasa (Locke), tak jak ji je možné zakalit pověrou, je možné ji obnovit patřičnou výchovou
Proto důraz na výchovu, už u Komenského

b. Přirozenost (čili „příroda“, natura, což může znamenat povaza, přirozenost, podstata) – 
přirozenost je správnost světa
Rozum, pokud funguje, působí podle přirozenosti, avšak náboženství jej zkresluje. 
Proto je třeba očistit rozum, aby odpovídal přírodě
Příroda je v osvícenském pojetí dobro a krása řeckých představ
Příroda jako „matka“ – ano, příroda všechno vede k nejlepšímu, pokud to člověk nepokazí (nic nedělá nadarmo, ví, jak to zařídit)

skutečnost nadpřirozená = vymysly a pověry, neexistuje
skutečnost nepřirozená = artefakta: všechno umělé, tradice, návyky
nepřirozené je zlo, je třeba je odstranit
skutečnost přirozená
(Osvícenci mají stejný problém s nepřirozeným jako křesťané se zlem: odkud pochází v dobré přírodě?
Rousseau je přičítá soukromému vlastnictví (Původ nerovnosti, 1754))
Pokud příroda je dobro, pak jediná možná etika je mírný hedonistický instrumentalismus.
Osvícenci jsou střídmí, v případě Josefa II přímo puritanističtí
(primitivisté: věřili, že přirozený stav skutečně existoval či existuje)

c. Pokrok – ještě nemá podporu přírodovědecké teorie (to až Darwin)
přesto dramaticky nové pojetí: helenistické je cyklické, křesťané očekávají 2. příchod, nové je postupné zlepšování, které je kumulativní
Poprvé Anne-Robert Jacques Turgot v 1750, „Discours sur les progrèses successifs de l‘esprit humaine“

Pod vlivem rozumu a výchovy, která očisťuje od pověry, rozum vede k dokonalosti:
růst člověka k plnému lidství, růst vzdělanosti vede k ideální společnosti
(viz. šok z nacismu v nejvzdělanější zemi světa!)

3. Základní osvícenský model a jeho obměny

člověk schopný růstu k dokonalosti zlepšuje svět pro všechno lidstvo odstraněním pověry a podřízením rozumu
Osvícenci si nejsou vědomi svých stoických kořenů, ale jsou tu zjevné
Víra ve schopnost člověka překonat temno, odstranit bídu

toto je schéma josefinistické, ale také základní osnova Masarykova myšlení
novodobá česká totožnost, jak ji formuje Masaryk, je osvícenská
Věří v rozum, pokrok, přírodu (český positivismus)

Obměny v osvícenství
Osvícenství není jednolitý blok
-- nedaří se pokus vymýtit náboženství jako pověru, je třeba je začlenit, proto pokusy o náboženství v mezích rozumu (Kant, Masaryk)
 Votaire: Kdyby Boha nebylo, museli bychom ho vymyslit (Palacký parafrázuje Voltaira)

--historický pesimismus: zas Voltaire, zkažený věk. Znovu se vynořuje cyklické pojetí dějin, které s lineárním spojí až Hegel (a Marx) v pojetí historické dialektiky

--neřešená otázka: působí rozum ze shora nebo ze zdola?

zastánci despotismu, zvlášť po Francouzské revoluci: hrůza z davu, proto všechna autorita ze shora dolů:
klíčem je osvícený despota, podpořený osvíceným předvojem, který „přinutí ke svobodě“ (Rousseau)
zastánci demokracie: common man, prostý člověk, pokud jeho přirozenost není zkreslená civilizačními vlivy

Osvícenci posílili demokracii především pojetím práv a svobod, základního lidství ale nebyli nepříteli státu – Tom Paine v Common sense podporuje podpůrný stát (welfare state)
Rozdíly mezi francouzským (přímý náhled) a anglosaským (circumstantial evidence) pojetím – příkladem soudní postupy: usilujeme o doznání nebo síť průkazů
německé pojetí zdůrazňuje právnost
Ve středomořské Evropě je čistě vladařskou záležitostí, vydrží jen krátce
Na místo osvícenství nastoupí tuhý konservatismus: pravověrnost, dynastie

*     *     *

V údobí napoleonských válek 
4. osvícenství přechází v romantismus

Přechod není nepřirozený:
osvícenství od počátku zdůrazňovalo přirozenou dobrotu zkreslenou umem
Když věda selhává, nevzdává se víry v dobrotu přirozenosti, jen je k té přirozenosti hledat nový přístup
Nestačí Verstand, porozumění, které může zashrnovat příčinní vysvětlení
Je třeba Vernunft, nyní vnímaný (od Fichteho dále) jako ponor do hlubin
Romantismus se staví proti mechanismu, drží se renesančního pojetí smysluplného a hodnotovího světa (Lessing, Herder, Schiller, Goethe
Klíčem je zas rozum a příroda, jen chápané jinak, s intuitivním prvkem.

Zdůraznit: romantimus = poznání hluboké skutečnost v cítění

iv. Osvícenské sociální strategie

Sociální strategie osvícenského optimismu vycházejí ze dvou protichůdných předpokladů:

(i) demokratická strategie
člověk je „přirozeně dobrý“, pokud ho nezkreslí vnější zásahy, např. výchova
z toho vyplývá strategie odstraňování nepřirozených vlivů, ponechání přirozenému působení
Jestliže odstraníme nepřirozené, můžeme spolehnout na zásadní dobrotu, tak jako Lenin ve Státu a revoluci. 

totéž Adam Smith s jeho neviditelnou rukou:
přirozené sobectví povede každého k jednání, které bude prospěšné i kolektivu
(Smith hovoří jen o prodeji výrobků na trhu, tedy na souhře souběžných zájmů, ne o řešení zájmů protichůdných)
proto odstraňte všechno nepřirozené, nestarejte se o společné dobro, to se postará samo o sebe

Skutečnost jiná: neomezené soupeření vytváří polarizaci, v anglii už 12 let po zrušení obilních zákonů (1832) i měšťané volají po nových ochranných zákonech (hornický zákon z r. 1844

(ii) absolutistická strategie
člověk je přirozeně zkažený: potřebuje nejen četníka, ale zákonodárce, vykonavatele a četníka
Strategie všeho imperialismu: dobrý stát rozhodne, co je dobré (liberální demokracie s tržním hospodářstvím), rozhodne, které státy plní toto kriterium (Irak ne) a zasáhne tam, kde považuje změnu vlády za potřebnou, setrvá tak dlouho, až bude země „připravená na nezávislost“ (rozuměj, sama zvolí, koho dobrý stát doporučuje).
Tak britská říše, ale také Rakousko ve vnitřních relacích
od Bílé hory stát dohlíží na člověka, rozhoduje, kdy vyhovuje, zasahuje, kde nevyhovuje

Ani jedna strategie nepostačuje: poskytuje osvícenství možnosti jiné strategie?
Prvky jiné strategie, které ponesou své ovoce ve věku revoluce a pokroku

Nové pojetí práce
Evropa ve středověku převzala aristokratické pojetí práce,
ještě renesanční badatel nechodí do terénu, zato Galileo už ano: ptá se kanonýrů
Osvícenství vrací Evropě pojetí práce svobodného člověka
Práce šlechtí, naplňuje život
Z toho nové pojetí vědy
věda přestává být teoretickým vědátorstvím, stává se kutilstvím
Z toho nové pojetí elity
už ne jako dědičná elita, nýbrž jako meritokracie: 
vědci a umělci
dnes návrat k dědičné elitě: bohatí, kteří začínali jako loupežní baroni, jejich děti budou novou aristokracií
Potřeba obnovit meritokracii

iv. Peripatie osvícenství

Co jsou odvrácené strany osvícenství

--Vědění jako moc: osvícenství vytváří postoj člověka-vládce nad světem boj s přírodou, představa přírody jako užitkové zásobárny bezohlednost vůči přírodě: příroda není subjekt

--Nahrazuje věčnost budoucností
Věčnost není prodloužení času, to je jen nekonečný čas
Věčnost je nečasový rozměr, který protíná čas v každém okamžiku
Životní naplnění ve věčnosti neznamená „až po smrti“, nýbrž v momentech mimo čas: krása, dobro, láska patří věčnosti
Životní naplnění v budoucnosti znamená konzum: 
ten osvícenci nepropagovali, ale k tomu vedli svým kultem přirozenosti a svým hedonismem
(Všimněte si: kult přirozenosti mezi zelenými!)

Jak dochází ke změně:
Středověk: věčnost jako prodloužení času v mimosvětských prostorách
Baroko: víra se týká posmrtného života – v tomto životě je příliš nebezpečná, jak prokázali husité
Osvícenství: po smrti, to je moc dlouho: chceme spasení v čase, a ne-li spasení, pak štěstí
Hedonismus: štěstí je otázka konzumu

-- Dalo nám mechanické pojetí přírody
To ovšem znamená, že hodnota vstupuje do světa teprve člověkem
Ne organismus, nýbrž mechanismus se stává vzorem pro zacházení se světem

--Dalo nám pojetí nutnosti jako ospravedlnění neospravedlnitelného

Jaký význam osvícenství?

Ve škole jsme poznávali osvícenství z perspektivy věku pokroku: středověk jako věk temna, překrýval rozum pověrou, lidskou svobodu podroboval feudální nadvládě, člověka připravoval o lidskou důstojnost. Renesance představovala věk svobody a rozvoje, Bílá hora násilné znovunastolení středověku s vymýváním mozků, návratem k pověrčivosti, postupnou ztrátu národního vědomí a sebevědomí.

Osvícenství – Josef II, josefinismus – představovalo obnovu rozumu nad pověrou (Josef II věřící katolík!), obnovu lidské důstojnosti. Obrození pokračovalo v díle josefinismu obnovením národního sebevědomí, 28. říjen odčinil Bílou horu. Masaryk ztělesněním josefinismu a obrození, demokracie vyvrcholení národních tužeb

Jenže leta komunismu zpochybňují nekritické vlastenectví 1. republiky (viz Tmavomodrý svět). Nezávislost nebyla schopná zajistit svobodu, komunisté se dovolávali osvícenských ideálů. Dnes Masaryk jako myslitel není v módě, vystupuje jiný výklad dějin

Barokní výklad: člověk je bytost chybující, jeho rozum omezený, je mu třeba víry a tradice, ve které se vyjevuje Boží vůle. Reformace byla prohřešením vůči boží vůli; kterou zastupuje tradice církve a trůnu. Bílá hora nás zachránila od bludů, osvícenství znovu narušilo spásonosnou tradici. 28. říjen byl hříchem nejhorším: zničili jsme jak trůn tak církev, Mnichov a německá okupace byl Boží trest za troufalost nezávislosti. Komunisté ukázali, kam vede osvícenství. Proto dnes se potřebujeme kát a vrátit se k tradici (konservatismus) a nebo se řídit přirozeným pudem (neoliberalismus.)
(nejde o návrat k baroku, ten je iluzorní jako obnova vesnice zrušením josefínských reforem)

Jak hodnotit osvícenství dnes?
Ve své době jako pokrok, avšak pojetí humanity a rozumu je ve stálém pokušení arogance, potřebuje reformační pojetí skromnosti. 
Arogance rozumu jako vládce i jako ponoru do hlubin
potřebuje srdce rozumné
Arogance humanity jako zdroje vší hodnoty
potřebuje uznání svébytnosti druhého
Návrat k baroku není řešení, ale návrat k osvícenství také ne
Potřebujeme nové pojetí rozumu, srdce rozumného, které vnímá hodnotovou strukturu všehomíra

Ale jak je hodnotili jeho přímí nástupci, lidé věku revoluce?