Následující  průvodní text k semináři věnovanému Heideggerovu pojetí FYSIS je sám o sobě zřejmě naprosto nesrozumitelný, protože je vytržen z neskonale širší souvislosti. Úkolem semináře  do značné míry je naučit se pod těmito souhrnnými formulacemi vidět onen konstitutivní obsah. K tomu budiž poznamenáno: Jednotlivé argumentační  kroky textu ohlašují jednotlivé obory problematiky, jež musí být pochopena, má-li to, co Heidegger nazývá FYSIS vskutku plasticky vystoupit. Jednotlivé kroky jsou striktně odlišeny v odstavce.
1.	odstavec vymezuje výchozím způsobem FYSIS
2.	a 3. odstavec shrnuje konstituci FYSIS z extatické temporality (naprosto nezbytná je zde znalost §§4. a 5. které přikládám) s vyústěním v závazný termín “Aufgang”
4.odstavec s využitím předešlé konstituce formuluje základní význam FYSIS jako dvojznačnost přecházení naskýtání se v postup
5. odstavec charakterizuje (z předešlého vyplývající) význam “jsoucna” (přítomného) jako “fysického jsoucna”
6. odstavec charakterizuje FYSIS prostupující a specifikující typ závaznosti (TO CHREON)
7. odstavec krátce upozorňuje na významové vzájemné předpokládání FYSIS a ALETHEIA a je srozumitelná ze zvládnuté temporální konstituce FYSIS (viz 2. a 3. odstavec)
8. odstavec je závěr

přikládám –pro ty, kteří nelitují námahy- §§4 a 5 a doufám, že se nám 1. dubna podaří alespoň část problematiky prodiskutovat. 

                           Kapitola 3. Konstituce prvního počátku

               §12. Temporální konstelace “FYSIS - ALETHEIA”

     Svět, jako taková nevyčerpatelná (2) nesmírnost (3) toho, co bylo, jest a bude naskýtá se (bringen) člověku zprvu jako neustálost ukazování (vznik) a skrývání se (zánik) ukazujícího a skrývajícího se, jež jakkoli v této ne-u-stálosti pomíjí (niká), jako ukazující se bráno je stálé a svět se tak ukazuje jako dění a nastávání (Werden). “Zprvu” nemíní přitom nějaký historický začátek, nýbrž významovou prioritu. My všichni, lidé epochy metafysiky, máme “svět” významové primárně za onu ne-u-stálost a za totéž co ona ne-u-stálost jej má i explicitní filosofie, Anaximandros(4) právě tak jako Spinoza (5), Hegel (6), Nietzsche (7), či Fink (8). Tento způsob (sebe)skrytí světa v “ne-u-stálost ukazování a skrývání se ukazujícího a skrývajícího se” označuje “myšlení záležitosti myšlení” jako FYSIS (9), odhaluje jej jako specifickou přítomnost (Anwesenheit) a chápe jako zbytnění temporality ve specifické významové konstelaci, krátce - chápe jej jako specifické naklonění (Gunst), poskytnutí (Gabe), darování (Geschenk), poslání (Geschick) světa člověku. Pochopit co je FYSIS znamená proto pochopit, v jakých významových proměnách a spodobách jednota toho co bylo, jest a bude (svět) vůči člověku vyvstala a v nich zbytněla.

       Základ  pro objasnění FYSIS jako specifické a pro metafysiku rozhodující konstelace temporality, stejně jako základ nutnosti sebeskrytí náhlosti právě v temporální konstelaci FYSIS - ALETHEIA, podaly především paragrafy 4. a 5. Z nich je patrno, že povahou náhlosti je určeno, že se (ona sama) vůči člověku ustavuje právě jako význam “ne-u-stálost ukazování a skrývání se ukazujícího a skrývajícího se” (FYSIS). Zohledňujeme-li (Besinnen, Denken) to, co se nás týká a nikoli jen představujeme (Vorstellen), pojednáváme (Betrachten), to, co “jest”, naskýtá se nám totiž  to, co jest, bylo a bude, prodlévání (Weilen),  nikoli jen jako “prodlévání vůči nám ve vztřícnosti” (entgegenweilen)” a v tomto smyslu “prodlévání v blízkosti” (An-wesen) - “jest” -  “a” “prodlévání”, jež, jako “jen dbané” významově oddáleno,  je “prodléváním v oddálení” (Ab-wesen) po způsobu “(již)jen prodlévání” (nochwesende) - “bylo”, či po způsobu “významově se rozhodujícího nerozhodnutého” (das unentschiedene Entscheidungsvolle) -“bude”. Naskýtajíc se v těchto významech vždy a výhradně zároveň (Zugleich), týkají se tyto “extáze” člověka jako “souvislost nosnosti a vyčnívání”, v níž ono “jest” (Anwesenheit) nabývá významu toho, co (významově) ční z krajiny (Gegen(d)wart), totiž z “krajiny” významově oddáleného (Abwesenheit) “bylo” a “bude”, v nichž potud nabývá priority společný významový rys (“ještě” a “již”) ne-přítomnosti (“Ab-“ zde zápor), v níž ono “jest” (Anwesenheit) nabývá významu “čnění z krajiny” ve smyslu oné rozhodnosti vyvstání  “sem” (do zjevnosti) - “před” (člověka) - “z” (oddálení), jež takto přítomnost (Anwesenheit, Gegen(d)wart) specifikuje jako právě ukazování se do blízkosti a v blízkosti z oboru (významově) oddáleného, jako skýtání se do předloženosti (Her-vor-bringen) a vzestup 
(Aufgang).(10)
       Právě proto ovšem, že jednota toho, co bylo, jest a bude nabývá -jako primárního- významu ukazování se (potud přítomného) z krajiny (neukazujícího se) bylého “a” budoucího, zbytňuje ve své povaze významového čelení (Ausdauern) (§5) extází, jež potud, pokud je význam ukazování se (Anwesen) vyhražen přítomnosti a vzhledem k tomu, že “ukazování se z krajiny” je smysluplné jen ve specifické vyorientovanosti extází (§5), vyvstává vůči člověku nikoli jako takové, nýbrž jako nastávání (Andauern) přítomného.
     Náhlost jako celek brána nabývá tak vůči člověku též významu trvání (Dauern, Behaeren), významu nastávání a pomíjení přítomného, tzn. ukazujícího se ze skrytosti a do skrytosti toho, co bylo a bude se též nutně navracejícího.

     Vzhledem k těmto rekapitulovaným významům toho, co bylo, jest a bude jako “jednoty” i jako jednotlivých extází je určeno povahou náhlosti samou, že je člověku celkově přístupná jako dějící se dvojznačnost: Jako  vyvstávání přítomného(ukazujícího se) ze skrytosti  jež je zároveň smysluplné jako průběh, totiž jako neustálost ukazování a skrývání se ukazujícího a skrývajícího se. Tato jednotná vyvstávací “a” trvací souvislost ovládající a bytostně co do jeho smyslu určující to, co se ukazuje (přítomné), tato dvojznačnost přecházení (Uebergang) naskýtání se (Kunft, Kommen) v postup (Gang)(11) je FYSIS. (12) Konstitutivně bráno je specifickým sebeskrytím světa, resp. typem přítomnosti.
     Pakliže náhlost nabude vůči člověku tohoto významu, stává se mu  přístupným výhradně přítomné (Gegenwaertige, Anwesende), protože bylému  (Gewesene) a budoucímu (Zukunftige) je v této temporální syntéze vlastní význam toho, co je ještě a již skryto (vyvstávací významový ohled)(13) jako (14) ještě a již ne-přítomné (trvací významový ohled) (15). Člověku jedině a výhradně přístupné přítomné (Anwesende, Gegenwaertige) je ovšem právě tak ve svém významu bytostně určeno touto celkovou temporální syntézou. Je přítomným (Anwesende) ve smyslu toho, co “samovolně” vyvstává ze skrytosti (Her-stand), tzn. “samovolně” se ukazuje ze skrytosti (An-wesende) - jak významově sugerují slova “vypučí”, “zrodí se” - přičemž ovšem jeho  ukazování se a trvání v neskrytosti je jako takové, tzn. “izolovaně” bráno, popřením jeho bytostného smyslu (16), neboť se příčí významově toto přítomné konstituující neustálosti ukazování a skrývání se. Tato takto přítomná (jsoucna), tzn. přítomná ve smyslu “samovolně se ukazující ze skrytosti a do skrytosti se navracející v neustálosti ukazování a skrývání se”, jež jako ve svém ukazování se setrvávající (stálá) příčí se svému smyslu, jsou fysická jsoucna, TA FYSEI ONTA. (17) Fysické jsoucno je významově primární způsob, v jakém se představujícího (vorstellende) člověka může dotknout to, co se vy-skytuje (vor-kommen).
       Neustálost vyvstávání a tak ukazování a skrývání se toho, co je bytostně určeno právě jako ukazující a skrývající se, tzn. ona FYSIS fysických jsoucen, se však neděje nějak “chaoticky” či “nahodile”, jakkoli zde nemá ještě místo žádná explicitní “kauzalita” či “nutnost” (18). Temporální konstelaci FYSIS je vlastní specifická závaznost jež fysickým jsoucnům vládne, a to totiž proto (§8), že zmíněné vyvstání, jakkoli není ještě působným kladením (Stellen)(19), je tím, co je pro  fysické jsoucno významově závazné, a vzhledem k tomu, že je konstitutivně specifickou významovou souhrou (Zuspiel) náhlosti - vzájemné významové předpokládání se extází, jež vyúsťuje v následnost  - je závazné jakožto závaznost temporální. Má-li být pro tento typ temporální závaznosti zvolen významově přiměřený titul, nabízí se především určení zvyklost, které ovšem musí být zbaveno významového ohraničení na obor “lidských skutečností” a případných navrstvených významů “morálních”. Musí být myšleno jako typ závaznosti specifický právě tím, že nejde ještě o “příčinu” či “důvod” ve smyslu způsobovacím, nýbrž o závaznost typu protože tak tomu v průběhu času a z titulu průběhu času jest.(20)

       Sebeskrytí náhlosti (světa) ve FYSIS není ovšem žádným popřením světa. Tím, že se specificky podal, svět nezmizel. Zastřel se “pouze” (21) - tím, že přítomnost (Anwesenheit) nabyla charakteru vyvstávání vyvstávajícího a bylost a budoucnost charakteru “představování (Vorstellen) skrytého ještě a již (22) nepřítomného (neukazujícího se) - ve svém “prodlévacím” (Waehren) významu a “je tu” (již jen) jako neskrytost (ALETHEIA) oné FYSIS. Sledovaná temporální konstelace - pregnantně a úplně vyjádřeno -  není “sebeskrytím náhlosti (světa) ve FYSIS”, nýbrž sebeskrytím náhlosti (světa) v neskrytost (ALETHEIA) FYSIS.(23) To “fakticky” znamená, že jen specifické naladění (25) umožňuje adekvátní tematizaci - totiž NOEIN, LEGEIN, EIDEIN (24) - světa právě jako FYSIS.

       Ereignis se nutně (tzn. z toho “důvodu”, že je tím, čím je) zprvu (první počátek) podává jako za specifického naladění odpovídajícímu představujícímu myšlení (NOEIN,LEGEIN, EIDEIN) se dějící vyvstávání světa vůči člověku ve významové ražbě “neskrytost (ALETHEIA) neustálosti ukazování a skrývání se (FYSIS) ukazujících a skrývajících se jsoucen (TA FYSIKA) v průběhu “času” (TO CHREON)”. Všichni ti, pro něž určení “svět”, všichni ti, pro něž určení “jednota toho, co bylo, jest a bude”, znamená totéž, co “neustálost ukazování a skrývání se ukazujícího a skrývajícího se v průběhu času”, jsou fysiky (26). Historicky vyjádřeno jsou epigony (28) Anaximandra, Herakleita a Parmenida, u kterých temporální konstelace ALETHEIA- FYSIS dospěla k explicitnímu výrazu.

                                            Poznámky

(1) 	Je zapotřebí neustále respektovat, že jednotlivé “epochy” mají statut, který Heidegger v období fundamentální ontologie chápe jako statut Gefragte v distanci vůči Erfragte (SuZ, §2.). Analýza jednotlivých epoch (FYSIS, IDEA, ENERGEIA, atd.) není žádnou historicko-filosofickou analýzou či interpretací minulých filosofií, nýbrž analýzou specifických konstelací temporality jejichž “echo” je to které filosofické vypracování. Ambicí Heideggera ani autora této práce proto není účastnit se podivuhodného podniku zvaného “dějiny filosofie”. 
(2) 	“Im Anfang liegt alles beschlossen.” GA, Bd. 45, s. 36
(3) 	Určení “nesmírnost”  zde užito s akcentem nejen na význam kvantitativní, ale též ( “ne-smírnost”) jako odkaz na významovou souhru (Zuspiel) extází “bylo”, “jest”, “bude” v temporalitě.
(4) 	“A z čeho věci vznikají, do toho též zanikají podle nutnosti, neboť si za své bezpráví navzájem platí pokutu a trest podle určení času”. Anaximandros, B 1, (v překladu K. Svobody)
(5) 	“...celá příroda je jedno jediné individuum jehož části, tj. všechna tělesa, se nekonečně proměňují bez jakékoli změny celku.” Spinoza, Etika, II., Lema 7, pozn.
(6) 	“Zjev je vznikání a zanikání, jež samo nevzniká a nezaniká, nýbrž jež jest o sobě, a vytváří skutečnost a pohyb života pravdy. Tak je pravda bakchantický rej, v němž není člen, který by nebyl opojen, a poněvadž tento rej v sobě stejně bezprostředně zruší každý článek, který se vyděluje - jest tento rej právě tak průzračný a jednoduchý klid.” Hegel, Fenomenologie ducha, Praha, 1960, s. 76
(7) 	“Die Welt besteht: sie ist nichts, was wird, nichts, was vergeht. Oder vielmehr: sie wird, sie vergeht, aber hat nie angefangen zu werden und nie aufgehoert zu vergehen, - sie erhaelt sich in beidem...” Nietzsche,Der Wille tur Macht, Kroener, Leipzig, 1917, s. 370, (684)
(8) 	“Běh všech konečných věcí v prostoru a čase světa je mnohotvárně sklenutá a do sebe zaklesnutá celková architektura vzcházení a zapadání, přibývání a ubývání, přicházení a odcházení, života a smrti. Do tohoto běhu světa je vklouben i člověk, má v něm své místo a chvíli jakožto jednotlivec, národ i lidstvo. Běh světa nakládá se vším jednotlivým jsoucnem, dává vznikat i zanikat, růst i hynout, dává věcem jejich individualizované bytí a opět jim je bere - děje se jako univerzální individuace všeho konečného jsoucna.” Fink,E., Hra jako symbol světa, Praha, 1993, s. 71
(9) 	Opět zdůrazněme: Především tato významová konstelace temporality a především pro jí odpovídající významovou obsažnost příslušného řeckého slova (jejíž přiblížení přenecháme povolanějším) je Heideggerem označována jako “FYSIS”. “Myslitelé FYSIS”, “myslitelé počátku”, jsou pro Heideggera ti, kteří identifikují “svět” výhradně s touto (jeho) významovou konstelací a prostřednictvím “rozhovoru” (Auseinandersetzung) s kterými lze tudíž o této konstelaci temporality, a tudíž (!) o temporalitě jako takové, získat konkrétnější znalost. Žádná interpretace antické filosofie!
(10) 	Sr: “Sein ist Anwesung, aber nicht notwendig Bestaendigung in die fortwaehrende Bestaendigkeit. Dann waere die Bestaendigkeit gerade das Unwesen der Anwesung, dann braechte die Bestaendigkeit die Anwesung um ihr Wesenhaftes? Allerdings, denn GENESIS, Anwesung, meint nicht blo3e Anwesenheit, sondern das Hervor- und Aufgehen. Die An-wesung ist ausgezeichnet durch die GENESIS, den Hervorgang.”GA, Bd.51, s. 113. Sr:”... das Aufgehen (die Entbergung) Seiendes als ein solches ins Unverborgene aufgehen lae3t, wobei die Unverborgenheit meint Bestaendigung der Anwesung, worin sich das ausspricht, was das Walten genannt sei.” GA, Bd. 66, s. 366. Sr: “Auffallen mag, da3 wir auch jetzt noch das Grundwort FYSIS unuebersetzt lassen. Wir sagen dafuer nicht natura und Natur, weil diese Namen zu vieldeutig und belastet sind und ueberhaupt ihre Nennkraft erst zufolge einer eigentuemlich gerichteten Auslegung der FYSIS erhalten. Wir haben freilich auch kein Wort, das geeignet waere, das bis jetzt geklaerte Wesen der FYSIS nennend zu denken. (Wir versuchen zu sagen ´”Aufgang”, aber wir vermoegen nicht unmittelbar diesem Wort jene Fuelle und Bestimmtheit zu leihen, deren es bedarf.) GA, Bd. 12, s. 259. Sr: “Im Anfang seiner Geschichte lichtet sich Sein als Aufgang (FYSIS) und Entbergung (ALETHEIA).” Heidegger, Nietzsche, II., s. 403
(11) 	Sr. §5. Sr též: “In der Anwesung des Anwesenden (...) liegt Bestaendigung als das Bestehen auf der Bestaendigkeit. In diesem Wort muessen wir jetzt nicht nur denken das Andauern und endgueltige Fortdauern der Anwesung, sondern zugleich und vor allem das “Bestehen darauf”, das endgueltige Sichversteifen auf das Immerweiter (das AEI).”GA, Bd 51, s. 118. “Was sagt nun das Wort FYSIS? Es sagt das von sich aus Aufgehende (z.B. das Aufgehen einer Rose),  das sich eroeffnende Entfalten, das in solcher Entfaltung in die Erscheinung-Treten und in ihr sich Halten und Verbleiben, kurz, das aufgehend-verweilende Walten.” GA, Bd. 40, s.16. Sr. tamtéž, s.17: “FYSIS meint das aufgehende Walten und das von ihm durchwaltete Waehren. In diesem aufgehend verwilenden Walten liegen “Werden” sowohl wie “Sein”, im verengten Sinne des staerren Verharrens, beschlossen. FYSIS ist das Ent-stehen, aus dem Verborgenen sich heraus-und dieses so erst in den Stand bringen.” Sr: “Seiend - als solches traf die Griechen das Staendige, in sich Stehende gegen-ueber dem Fallenden und in sich Zusammenstuerzenden. Seiend -  das erfuhren die Griechen als das Staendige im Sinne des Bestaendigen gegenueber dem Wechsel des blo3en Auftauchens und auch schon wieder Verschwindens. Seiendheit des Seienden - das hei3t Staendigkeit in der angezeigten Doppelung von Insichstehen und Dauer. Das Seiende als das solcherart Staendige gegen Wechsel und Zerfall ist in eins damit das Anwesende gegen alles Abwesende und allen Schwung. Bestaendigkeit und Anwesenheit zumal stellen das in ihrem Sinne Wesende auf sich selbst zurueck, aber nicht weg, sie stellen es in sich selbst auf als das Aufgerichtete der Gestalt gegen das Ungestalte aller Wirrnis. Das Staendige, aus sich Anwesende und in sich Anwesende und in sich Gestalthafte entfaltet aus ihm selbst fuer es selbst seinen Umri3 und seine Grenze gegen alles nur Fortrei3ende und Grenzenlose. Staendigkeit, Anwesenheit, Gestalt und Grenze - alles zumal in der Einfachheit seiner Wechselbezuege - gehoert zu dem und bestimmt das, was in dem griechischen Wort FYSIS anklingt als der Nennung des Seienden in seiner Seiendheit.” GA, Bd. 45, s.129 - 130. Sr: “Das Weilen ist Uebergang aus Kunft zu Gang.”GA, Bd. 5, s. 350. Sr: “FYSIS ist das, was ein eigengeartetes Insichstehen von Staendigen verschuldet.” GA, Bd. 12, s. 246 Sr: “Die FYSIS ist Gang als Aufgang zum Aufgehen und so allerdings ein In-sich-zurueck-Gehen, zu sich, das ein Aufgehen bleibt.” GA, Bd. 12, s. 293 (sr. tamtéž, s. 299)
(12) 	Konstitutivně tak k temporální syntéze FYSIS náležejí motivy vzniku (GENESIS) a zániku (FTHÓRA), jež potud značí orientace toho kterého ukazujícího se (Anwesende) stálého (Bestaendige) vzhledem k jednotě (jeho) vyvstávání a trvání a tedy temporální charakteristiky. Sr: “Vielmehr sind GENESIS und FTHÓRA aus der FYSIS und innerhalb dieser zu denken als Weisen des sich lichtenden Auf- und Untergehens. Wohl koennen wir GENESIS durch Entstehen uebersetzen, aber wir muessen das Ent-stehen dabei denken als das Ent-gehen, das jedes Entstehende der Verborgenheit ent-gehen und in das Unverborgene hervor-gehen lae3t. Wohl koennen wir FTHÓRA durch Vergehen uebersetzen, aber wir muessen das Ver-gehen dabei denken als das Gehen, das dem Unverborgenen wieder ent-steht und in das Verborgene weg- und abgeht. Vermutlich hat Anaximander von GENESIS und FTHÓRA gesprochen. Ob es in der Form des  ueberlieferten Satzes geschah, bleibt fraglich, wenngleich so paradoxe Wortgefuege wie GENESIS ESTIN (so moechte ich dann lesen) und FTHÓRA GINETAI: Ent-stehen ist, und Vergehen ent-steht, wieder fuer eine alte Sprache sprechen. Die GENESIS ist das Hervor- und An-kommen in das Unverborgene. Die FTHÓRA bedeutet: als da Angekommenes aus dem Unverborgenen hinweg und abgehen in das Verborgene. Das Hervor in ... und Hinweg zu ... wesen innerhalb der Unverborgenheit zwischen Verborgenen und dem Unverborgenen. Sie gehen das Ankommen und das Abgehen von Angekommenem an.” GA, Bd. 5, s.341 - 342
(13) 	“Ještě” a “již” zde v “privativním” významu - sr. §4
(14) 	“Jako” zastupuje identitu vyvstávání (Hervorbringen) a trvání (Fortwaehren).
(15) 	“Ještě” a “již” zde v “trvacím” významu - sr. §4
(16) 	Sr. poz. 4.(pokuta a trest) Zmíněná dvojznačnost je pro fysické jsoucno bytostná. Jeho ukazování se (Anwesenheit) a stálost (Bestaendigkeit), ve kterýchžto významech je FYSIS vůči sobě významově upřednostňuje, je potud, pokud je FYSIS sama jako vyvstávavě-trvací souvislost pro ně bytostně konstitutivní, vzpříčením se  svému ontologickému smyslu a potud ADIKIA. Sr: “Was jedoch dergestalt in Ankunft und Abgang sein Wesen hat, moechten wir eher das Werdende und Vergehende, d.h. das Vergaengliche nennen, nicht aber das Seiende...” GA, Bd.5, s.343. Sr. dále: “Doch als das Anwesende kann das Je-Weilige, gerade es und nur es, tzgleich in seiner Weile sich verweilen. Das Angekommene kann gar auf seiner Weile bestehen, einzig um dadurch anwesender zu bleiben im Sinne des Bestaendigen. Das Je-Weilige beharrt auf seinem Anwesen. Dergestalt nimmt es sich aus seiner uebergaenglichen Weile heraus. Es spreizt sich in den Eigensinn des Beharrens auf. Es kehrt sich nicht mehr an das andere Anwesende. Es versteift sich, als sei dies das Verweilen, auf die Bestaendigkeit des Fortbestehens. In der Fuge der Weile wesend, geht das Anwesende aus ihr und ist als das Je-Weilige in der Un-Fuge. Alles Je-Welige steht in der Un-Fuge. Zum Anwesen des Anwesenden, zum EON der EONTA, gehoert die ADIKIA.” GA, Bd. 5, s. 355. Sr. tamtéž ss. 356, 359
(17) 	“Das Staendige als das in sich (da) Stehende und als auerndes nicht Weichende ist das gegenZerfall und Wechsel Hervor- und aus ihm Herausstehende. Das Anwesende als das allen Schwund hinter sich lassende Bleibende ist das Sichvorstellende. Die Gestalt als das alle Wirrnis Baendigende ist das Ueberdraengende und Vordraengende. Die Grenze als die Wehr gegen das Grenzenlose enthebt dem blo3en Fortri3 und ist das Heraushebene. Das Seiende ist so gemae3 den genannten Bestimmungen und ihrer Zusammengehoerigkeit zumal und durchaus das Hervor- und Herausstehende, das von sich her Sich-Vorstellende, das Vordraengende und Heraushebende - kurz und in einem:  das Hervorwaltende und so Unverborgene gegen das Verborgene und Sichentziehende.” GA, Bd.45, s.130. Sr:”Das gegenwaertig Anwesendre nennen die Griechen verdeutlichend auch TA PAREONTA, PARA bedeutet “bei”, naeamlich beikommen in die Unverborgenheit. Das “gegen” in gegenwaertig meint nicht das Gegenueber zu einem Subjekt, sondern die offene Gegend der Unverborgenheit, in die herein und innerhalb welcher das Beigekommene verweilt. Demnach bedeutet “gegenwaertig” als Charakter der EONTA soviel wie: angekommen in der Weile innerhalb der Gegend der Unverborgenheit. Das zuerst und dadurch betont gesagte EONTA, das somit gegen PROEONTA und ESSOMENA eigens unterschieden wird, nennt fuer die Griechen das Anwesende, insofern es in dem erlaeuternten Sinne in die Weile innerhalb der Gegend derUnverborgenheit angekommen ist. Solche Angekommenheit ist eigentliche Ankunft, ist das Anwesen des eigentlich Anwesendern.” GA, Bd.5, ss. 346 - 347. Sr. tamtéž, s.350: “Das gegenwaertig Anwesende weilt jeweils. Es verweilt in Hervorkunft und Herweggang.” Sr. tamtéž, s.357. Sr: “Sie sprechen das Seiende als das “Staendige” an, das “Staendige” meint ein Zweifaches: einmal das In-sich-von-sich-her-Stand-habende, “da”-stehende, und zugleich das Staendige im Sinne des Waehrenden, Dauernden.” GA, Bd. 12, s. 246
(18)Sr. “Man pfleg das Wort CHREON durch “Notwendigkeit” zu uebersetzen. Man meint damit das Zwingende, das unentrinnbare Muessen. Doch wir irren, wenn wir uns ausschlie3lich an diese abgeleitete Bedeutung halten.” GA, Bd.5, s.365. Sr: “Denn das Selbe, von woheraus das Hervorgehen auf und wohin zurueck das Entgehen eingeht, dieses Selbe ist die noetigende Not, TO CHREON meint nicht eine irgendwo neben und au3er der ARCHÉ aufgehaengte  Notwendigkeit.” GA, Bd.51, s. 117
(19)”Im Participium CHREON ist daher urspruenglich nichts von Zwang und Muessen genannt.”          GA, Bd. 5, s.366. Sr: “Die Verfuegung wird nicht gedacht als etwas Wirkendes,...”GA, Bd.51, s.116 Sr: “Der erste denkerische Anfang hat keineswegs das Seiende schon als “Wirklichkeit” gefa3t, sondern als die aufgehende Anwesung, als jenes, worin Seiendes als ein solches sich zu seinem Gegenwendigen sammelt und als dasselbe anwest und besteht. Macht war noch nicht Kraft und Wirkfaehigkeit oder Gewalt, sie war aber auch nicht eigens schon der nur unumgaengliche “Schein” des Machtlosen der Machtunbeduerftigen.” GA, Bd. 66, s. 192
(20) 	Proto také “překládá” heidegger příslušný termín pro tuto skrývavě-odkrývavou trvací závaznost - TO CHREON - jako “Brauch”: “Man pfleg das Wort CHREON durch “Notwendigkeit” zu uebersetzen. Man meint damit das Zwingende, das unentrinnbare Muessen. Doch wir irren, wenn wir uns ausschlie3lich an diese abgeleitete Bedeutung halten. In CHREON liegt CHRAO CHRAOMAI. Daraus spricht HE CHREIR, die Hand. CHRAO sagt: ich be-halte etwas lange danach, gehe es an und gehe ihm an die Hand. So bedeutet CHRAO zugleich: in die Hand geben, einhaendigen und so aushaendigen, ueberlassen einem Gehoeren. Solches Anhaendigen aber ist von der Art, da3 es das Ueberlassen in der Hand behaelt und mit ihm das ueberlassene. Im participium CHREON ist daher urspruenglich nichts von Zwang und Muessen  genannt. Doch ebensowenig bedeutet das Wort zuerst und im ganzen ein Billegen und Ordnen... Anaximander sagt: TO CHREON. Wir wagen eine Uebersetzung, die befremdlich klingt und vorerst mi3deutbar bleibt: TO CHREON - der Brauch.” GA, Bd.5, ss.365 - 366
(21) 	Sr: “Der Anfang faengt mit dem Ab-grund und das will sagen: mit dem Untergang an.” GA, Bd.66, s.96
(22) 	Ve významu “privativním” i “trvacím”.
(23) 	Sr: “Im Anfang seiner Geschichte lichtet sich Sein als Aufgang (FYSIS) und Entbergung (ALETHEIA).” Heidegger, Nietzsche, II., s. 403. Sr: “Der Grundcharakter der FYSIS ist die ALETHEIA und FYSIS mu3, wenn sie griechisch begriffen und nicht durch spaetere Denkweisen mi3deutet werden soll, von ALETHEIA her ihre Bestimmung erhalten.” GA, Bd.45, s.137
(24) 	“Dieses Vernehmen hei3t griechisch NOEIN -NÚS, und dieses urspruengliche Zusammennehmen und Sammeln des Seienden aus dem her, was es zuvor im Einen, HEN, ist, hei3t griechisch LEGEIN, zusammen lesen, und LOGOS. Dieses Vernehmen, ist das Gegenteil eines blo3en nur leidenden Hinnehmens, ist vielmehr das staendige Hervorkommen - und in der Anwesenheit Stehen lassen, wodurch das Seiende selbst gerade auf sich selbst zurueckgestellt wird. Das Vernehmen, NOEIN, ist das Weltenlassen der FYSIS oder, wie wir auch sagen, das Seinlassen des Seienden in dem, was es ist. Der Mensch ist der Vernehmer des Seienden, der Verwahrer seiner Seiendheit und d.h.seiner Wahrheit.” GA, Bd.45, s. 139 Sr: “NÚS und LOGOS bestimmen die Zugehoerigkeit des ueberwalteten und so, von der FYSIS her gesehen, ausgezeichneten Seienden zur Entbergung, dieses Seiende kennt sich als Mensch und vergleicht und bestimmt sich sogleich und fortan einzig aus dem Unterschied zu anderem Seienden statt aus der einzigen Auszeichnung durch jene Zugehoerigkeit. Deshalb wird dann die “Vernunft” (NUS, LOGOS, ratio) zum Unterscheidungsmerkmal gegen das blo3e Tier.” GA, Bd. 66, ss. 366 - 367
(25) 	“Denn was verlangt die Anerkenntnis des Seienden als solchen in seinem Grundcharakter der FYSIS und ALETHEIA? Nichts Geringeres als die Grundhaltung des einfachen Hinnehmens des Seienden in seiner Seiendheit, somit in dem Einem, was das Seiende als solches bestimmt. So mu3te aus dieser Grundstellung des Menschen zum Seienden als solchem sich zugleich das Wesen des Menschen bestimmen als dasjenige Seienden, das inmitten des Seienden dieses im Ganzen vor sich kommen lae3t, um es in seiner Staendigkeit, Anwesenheit, Gestalt und Grenze, in seiner Unverborgenheit zu vernehmen und zu bewahren. Deshalb wurde der Mensch in eins mit diesem Anfang des Denkens selbst zu einem Seienden bestimmt, das seine Auszeichnung darin hat, der Vernehmende des Seienden als solchen zu sein.” GA, Bd. 45, s. 139
(26) 	“Man kann, obzwar recht lueckenhaft, historisch feststellen, da3 im griechischen Denken der FYSIS-Begriff eine ma3gebene Bedeutung hatte, das genuegt niemals, um die geschichtliche Besinnung zu vollziehen, da3 und in welcher Weise die FYSIS-ALETHEIA das “Denken” zur Philosophie als “Metaphysik” bestimmte, denn die FYSIS ist auch dort gedacht und dort zuvor, wo sie nicht genannt wird, wo sie sich, wenngleich nich willkuerlich, in eine Mannigfaltigkeit von “Bedeutungen” verstrent hat, deren jede einen  wesentlichen Schritt der “Metaphysik” mehr verhuellt als entschleiert (vgl. Aristoteles, Metaphysik, delta 4).” GA, Bd.66, s.370. Sr.: “Warum ist die abendlaendische “Philosophie” in ihrem Wesen Metaphysik? Weil sie im Wesensgrund “Physik” ist. Und inwiefern und weshalb ist die abendlaendische Philosophie “Physik”? “Physik” hei3t hier Wissen (...) der FYSIS. FYSIS ist die anfaengliche und daher die ganze Geschichte der Abendlaendischen Philosophie durchherrschende Bestimmung des Seins.” GA, Bd. 69, s.6 Sr: “Meta-physik ist in einem ganz wesentlichen Sinne “Physik” - d.h. ein Wissen von der FYSIS (EPISTÉMÉ FYSIKÉ).” GA, Bd. 9, s. 241