§5. Základ temporální konstituce bytí 

           To, co zohledňujeme  jako “jednotu toho, co bylo, jest a bude” není ani bytí, ani (nekonečné) trvání. To, co zohledňujeme – bráno tak, jak to zohledňujeme – je “naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání”, jako které se významově jednotně podává “souhra” (Zuspiel), vzájemné významové “předpokládání se”, bylosti, přítomnosti a budoucnosti jako specifických “pokynů” (Wink), specifických způsobů, v jakých se nás svět a nitrosvětské týká (Angang). 
     Zakoušíme-li ovšem jednotu toho, co bylo, jest a bude jako “naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání”, rozumíme sice významovému kořenu toho, co bývá označováno jako “prodlévání” (Wesen, Weilen, Verweilen, Währen), či “náhlost” (Jähe) (§4), naprosto jsme si však ještě “prodlévání” nepřisvojili v jeho významové plnosti. Úkol porozumět alespoň jeho základním celkovým syntézám předpokládá teoreticky konkrétnější vhled do této plnosti, tzn. “poskytnutí explicitního výrazu” (§2) vnitřním významovým strukturám “náhlosti”.
Faktem, že to, na základě čeho identifikujeme jisté nitrosvětské jako přítomné (Gegenwärtigen) je jeho “vtíravost”, “upřednostnění”, jež je efektem jeho prodlení vůči nám (entgegenweilen) – prodlévání v blízkosti (Anwesen) - ; faktem, že to na základě čeho  (zohledňováním) identifikujeme jisté nitrosvětské jako bylé (Gewesene) či budoucí (Zukunftige) je jejich povaha “být respektováno” jako “jen prodlévající” (nochwesende), či “významově rozhodující” (das unentschiedene Entscheidungsvolle), povaha onu “vtíravost” nicméně nevykazující – prodlévání v oddálení (Abwesen) - ; dále faktem, že takto strukturován může “být” dotyk (Angang) jen jako “současnost” (Zugleich) a nabývá tedy významu “naskytnutí se souvislosti nosnosti a vyčnívání” (§4); tím vším je “dáno”, že náhlosti jsou vlastní další dosud nevykázané významy. Bezprostředně nahlédnutelné jsou z tohoto “místa” analýzy následující tři: následnost (dříve – později), ukazování se ze skrytosti, distance stálosti a pomíjení.
Potud, pokud “náhlost” spočívá v ustavení bylosti, přítomnosti a budoucnosti do samostatných svébytných významů a poskytuje jim tak “zároveň” rys vzájemné významové vázanosti dík kterému nabývají charakteru “naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání”, potud je náhlost smysluplná “též” jako specifická orientace, totiž následnost (nacheinander), protože ona svébytnost extází v jejich sounáležitosti (Zusammen-gehören) – naskýtající se souvislost nosnosti a vyčnívání – je smysluplná jen jako specificky vyorientována, jako “bylo, jest, bude”, či “bude, jest, bylo”.  Onen základní významový rys “naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání” ustavuje v náhlosti význam následnosti (nacheinander). 
     Je pochopitelně důležité si uvědomit, že takto konstituovaný význam není nějakou proměnou charakteru náhlosti, nýbrž významovým dokreslením jejího smyslu, tzn. že náhlost má význam nikoli “jen” “naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání”, či “jen” význam “následnosti”, nýbrž že náhlost je souvislost nosnosti a vyčnívání jež je jako souvislost “následnostní” povahy. Tato (syntetická) povaha náhlosti je zajisté velmi obtížně jednotně  slovně vyjádřitelná a Heidegger se jí pokouší vyjádřit těžko přeložitelným určením “die Einheit der zögernden Versagung.” Smyslem určení je označení oné povahy průtažnosti (Zögerung), jež je sice výslednou, nikoli však významově vnější a samostatnou nýbrž svůj konstituent významově obsahující povahou významového vzpříčení (Versagung) extází. Jednota, či prázdeň (Leere) dějiště (Spielraum) náhlosti nahlédnutelná  jako napětí (Spanne) “privativně” pojatých (§4) významností “chybění” (Entbehren) – u “privativně pojatého” již – a “vyčkávavosti” (Erharren) – u “privativně pojatého” ještě – vyvstává právě proto, že je takto významově (obsažně) diferencována a v tomto smyslu “roze-stavena”, jako (extrémně samostatně vyjádřeno) prázdeň následnosti. Bylost (Gewesen) se významově konstituuje jako oddálená (Ab-wesende) vůči přítomnosti (An-wesen) v dotyku s, v tomto smyslu (Ab-wesende) s ní identickou, budoucností (Zukunft), od které se tím ovšem významově vzdaluje dovršujíc tak svůj svébytný význam, a to “současně” se (identickým “děním” nastávajícím) vzestupem přítomnosti do samostatného významu. Dochází tak  ke specifickému vzájemnému “čelení” (Ausdauern) bylého a budoucího přístupnému jako nastávání (Andauern) přítomného a náhlost (Jähe) vykazuje charakter vnitřně napjatého “trvání”, charakter “průtažnosti”, tzn. rozestírá se (Einräumen). Jako “průtažnost” (zögernde Sichversagen) má náhlost (Jähe) charakter dějící se významové dvojznačnosti přecházení (Über-gang)  naskýtání (Kunft, Kommen) v postup (Gang), tzn.  “křížení” vzájemného čelení bylého a budoucího (Ausdauern) a neustávání přítomného (Andauern).

Vzhledem k tomu, že se významová souhra (Zuspiel) bylosti, přítomnosti a budoucnosti ustavuje ve významnost naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání (§4) a jako tato významová souhra se zároveň v její prospěch skrývá (Entzug) pokud se – vzhledem k tomu, že jako souvislost nosnosti a vyčnívání je smysluplná jen jako specifická orientace umožňující následnost (§5) – následně významově ustavuje průtažnost (vzájemným čelením bylého a budoucího (Ausdauern) významově dotvářené neustávání (Andauern) jako významu přítomnosti (Gegenwart)), dochází nutně v náhlosti k tomu, že přítomné (Gegenwärtige) se nás netýká již jako to vůči nám prodlevší (entgegenweilen) (v) prodlévání (§4), jako to, co “ční z krajiny” (Gegen(d)wart), nýbrž jako to významově rozevřené a tak osamostatnělé neustávající. Jako to, co se ukazuje (Anwesende) a jako takové (tzn. pokud se ukazuje) je stálé (Beständige). Přítomnost nabývá v náhlosti  a dík vnitřnímu významu  náhlosti významu stálosti (a) ukazování se (Beständigkeit des Anwesens), významu bytí, tzn. kladu.  Dodatek “významu bytí, tzn. kladu” chce říci: V povaze náhlosti (§5) a tzn. v povaze “významové souhry (Zuspiel) bylosti, přítomnosti a budoucnosti” (§4) a tzn. v povaze záležitosti myšlení (§3), je vnitřně významově obsaženo (§§ 4, 5), že se přítomnost (Gegenwart, Anwesenheit) musí člověka “dotknout” (tzn. vůči němu významově ustavit) jako stálost ukazování se toho, co, pokud se ukazuje, je stálé a pokud je stálé, ukazuje se, kteroužto stálost ukazování se, stabilitu, nazýváme zpravidla bytím, kladem. “Z druhé strany” vyjádřeno: To, co obvykle zakoušíme (a následně teoreticky interpretujeme) jako bytí, klad – fakt stálosti (a) ukazování se toho, co se ukazuje a pokud se ukazuje, je stálé – a co tematizace jsoucího (§2) nutně má za poslední elementaritu a zkoumá jeho identitu a diferenci s vykazujícím je “jsoucím” (Leitfrage - §2), je nikoli elementarita, nýbrž vnitřně významově členěné a tuto svou konstituci zamlčující temporální konstitutivum.
Oné významnosti “stálost (a) ukazování se” (Beständigkeit und Anwesenheit), jejíž temporální konstituce byla právě naznačena, je ovšem zapotřebí rozumět vskutku jako samostatné významnosti  klad (bytí), jakkoli se takové rozumění může odehrávat jen “ve všeobecnosti”.  Podstatné je, že stálost (Beständigkeit) je zapotřebí zakoušet a myslet jako onen rys významové stability, neustávání (Andauern), bytostně charakteristický právě pro to, čemu obvykle – právě proto, že jej vykazuje – rozumíme jako jsoucímu (Seiende), nyní ovšem s vědomím, že jde o významové konstitutivum ustavené tím, že ve svém sebeskrytí vůči přítomnosti si budoucnost a bylost vzájemně významově čelí (Ausdauern) a umožňují tak přítomnosti významově zazářit v samostatnost v oboru blízkého (An-dauern) a nabýt tak významového rysu “nečasovosti”, “věčnosti”,  nabýt charakteru stálosti a stability, charakteru sugerujícího ne-časovost, či (nebo, a) neustálost.
Právě tak “ukazování se” (Anwesenheit) je zapotřebí zakoušet a myslet jako vnitřně významově se stálostí (Beständigkeit) spjatý rys ukazování se charakteristický pro to, čemu obvykle rozumíme jako jsoucímu (Seiende), nyní ovšem jako rys povstavší tímtéž “průtažnostním” charakterem náhlosti specifikovaný “vykazováním jednoznačné kontury”, “věcného obsahu”.

Bližší analytika stálosti (a) ukazování se (Beständigkeit und Anwesenheit), tzn. konkrétněji  provedená analytika bytí (Sein) je proveditelná jen jako sledování konkrétních významových zadržení temporality (náhlosti). Její všeobecný – a již zde nahlédnutelný – smysl spočívá v teoretickém prozkoumání možných významových identit a diferencí stálosti (Beständigkeit) a ukazování se (Anwesenheit), stanovovaných obvykle co do svého původu neobjasněným a významově se proměňujícím rozlišením “co-bytí” (Was-sein, IDEA, essentia) a “že-bytí” (Daß-sein, ENERGEIA, existentia) a v odhalení jejich konkrétního temporálního smyslu v naskýtání se náhlosti. Z povahy přítomnosti, vystupující významově jako stálost (a) ukazování se, je nicméně zjevné, že vždy nese významové rysy kladení, spočívání, stability , vyvstávání, ukazování se, “stání” v různých významových spodobách.
Právě tak je nyní nahlédnutelné, že to, co je smysluplné jako jsoucí (Seiende), tzn. stálé (a) ukazující se (a v tomto smyslu přítomné), může v různosti  svých -    konkrétností významových zadržení temporality určených – podob vystoupit  vždy jen jako to, co je (specificky) “stojící v sobě”, to, co je samo-statné (Selbstand) po způsobu vyvstávajícího (Herstand)  v dvojakém smyslu. Ve smyslu vyvstalého (Herstand) a takto protějšku a shrnutí (Gegenstand) vyvstávání (Herstellen) a ve smyslu vyvstávajícího jako člověku se (svou samostatností) ukazujícího (Hereinstehens des Hervorgebrachten).  
V povaze náhlosti (Jähe), v povaze toho, oč běží (Sache des Denkens), resp. přesněji řečeno v tom, že jako významová souhra (Zuspiel) extází se ustavuje do významu “naskýtání se souvislosti nosnosti a vyčnívání”, jako taková nabývá významu “čelením” bylého a budoucího (Ausdauer) konstituovaného neustávání (Andauer) přítomného, významu “průtažnosti”, v této povaze náhlosti spočívá, že se nás přítomnost může týkat jako bytí a přítomné jako jsoucno. Zároveň zakoušíme: Bytí je – pokud časem rozumíme čas “původní”, čas “extatický” – temporální syntéza, je určeno časem, je časem. To znamená: Není nic takového jako bytí.