Bergson, analýza místního pohybu (kromě uvedených výňatků, viz též viz též Čas a svoboda, str. 66 – 67)

část textu La perception du changement, (in: La pensée et le mouvant, 1934, str. 157 – 162, Oeuvres 1377 – 1380)

	Včera jste mi věnovali tak soustředěnou pozornost, že vás snad příliš neudiví, když jsem v pokušení ji dnes zneužít. Budu po vás požadovat, abyste vyvinuli násilné úsilí a zbavili se některých umělých schémat, která bez vlastního vědomí klademe mezi skutečnost a sebe samé. Jde o to skoncovat s jistými myšlenkovými a perceptivními návyky, které se nám staly přirozeností. Je třeba vrátit se k přímému vnímání změny a pohyblivosti. A zde máme první výsledek tohoto úsilí. Představujeme si celou změnu, celý pohyb jako absolutně nedělitelné.
	Začněme pohybem. Má ruka se nachází v bodě A. Přesouvám ji do bodu B, přičemž procházím intervalem AB. Pravím, že tento pohyb z A do B je jednoduchá věc.
	Ale o tom má každý z nás bezprostřední počitek. Když přesouváme ruku z A do B, můžeme si samozřejmě říci, že ji můžeme zastavit v nějakém bodě na cestě, ale pak bychom už neměli co činit s týmž pohybem. Už by to nebyl jediný pohyb z A do B. Měli bychom za tohoto předpokladu dva pohyby s jednou přestávkou. Ani zevnitř,  na základě svalového pociťování, ani zvenku, na základě pohledu, bychom neměli tentýž pohyb. Necháme-li být náš pohyb z A do B tak, jak je, cítíme, že je nedělitelný a musíme tedy prohlásit, že nedělitelný skutečně je.
	Je pravda, že když pozoruji, jak se má ruka přesouvá z A do B a rýsuje rozestup AB, říkám si: “Je možné rozdělit rozestup AB na tolik částí, nakolik chci, a tedy i pohyb z A do B lze rozdělit na tolik částí, na kolik se mi zlíbí, neboť tento pohyb se uplatňuje na tento rozestup.” Nebo si také mohu říci: “V každém okamžiku svého přesunu prochází pohybující se těleso určitým bodem. Mohu tedy rozlišit v pohybu tolik etap, kolik se mi zachce. Pohyb je tedy nekonečně dělitelný.” Avšak přemýšlejme chvíli. Jak by se mohl pohyb uplatnit na prostor, jímž prochází? Jak by se mohlo to, co se pohybuje, překrývat s tím, co je nehybné? Jak by mohl předmět, který se pohybuje, být v jednom bodě své dráhy? Vždyť jím prochází, či jinak řečeno, mohl by v něm být. Byl by v něm, pokud by se zastavil. Ale pokud by se zastavil, už bychom zde neměli tentýž pohyb. Pohybující se těleso proběhne drahou vždy jedním skokem, pokud se samozřejmě nezastaví na své dráze. Tento skok může trvat několik vteřin, dní, měsíců či let, to není důležité. Jakmile tvoří jednotu, nelze jej rozložit. Až poté, co se přesun uskutečnil, vycházíme z toho, že trajektorie je prostor a prostor donekonečna dělitelný, a představujeme si, že i pohyb sám je nekonečně dělitelný. Rádi si to představujeme, neboť nás na pohybu nezajímá změna polohy, nýbrž právě jednotlivé polohy, ty, které pohybující se těleso již upustilo, ty, které zaujme, ty, které by zaujalo, kdyby se zastavilo na cestě. Potřebujeme nehybnost a čím více se nám zdaří představit si pohyb jako to, co se překrývá s nehybnostmi prostorových bodů, jimiž prochází, tím lépe mu rozumíme, nebo si to alespoň myslíme. Po pravdě řečeno, opravdová nehybnost neexistuje, rozumíme-li tím absenci pohybu. Pohyb je skutečnost sama a to, co nazýváme nehybností, je jistý stav věcí analogický tomu, co se děje, když dva vlaky jedou stejnou rychlostí a stejným směrem po dvou paralelních kolejích: jeden vlak se pro cestující sedící v druhém vlaku nehýbe a naopak. Ale situace tohoto druhu, jež je situací celkem vzato výjimečnou, se nám jeví jako situace pravidelná a normální, neboť právě ona nám umožňuje působit na věci, a umožňuje také věcem, aby působily na nás: cestující ve oněch dvou vlacích si mohou dveřmi podat ruku a rozmlouvat spolu, jen pokud jsou “nehybní”, tj. pokud jedou stejným směrem a stejnou rychlostí. A protože naše jednání potřebuje “nehybnost”, pozvedáme ji na skutečnost, činíme z ní absolutno a v pohybu spatřujeme něco, co se k ní dodatečně připojuje. V oblasti praxe není nic legitimnějšího. Ale když přenášíme tento duchovní návyk do oblasti spekulace, nedokážeme rozpoznat opravdovou skutečnost, s radostným srdcem vytváříme neřešitelné problémy, uzavíráme oči před tím, co je na skutečnosti tím nejživějším.
	Není zapotřebí, abych vám připomínal argumenty Zenóna z Eleje. Všechny v sobě nesou záměnu pohybu s prostorem, jímž pohyb prošel, či přinejmenším přesvědčení, že je možné pohlížet na pohyb jako na prostor, rozdělovat jej bez ohledu na jeho vlastní členění. Achilles, jak se říká, nikdy nedostihne želvu, kterou honí, neboť když dojde do bodu, v němž byla želva, ona už mezitím měla čas na to, aby popošla, a tak dále donekonečna. Filosofové vyvraceli tento argument mnoha způsoby, a sice způsoby natolik odlišnými, že každé z těchto vyvrácení odnímá ostatním právo považovat se za definitivní. A přece by se naskýtal tak jednoduchý způsob, jak problém vyřešit: zeptat se Achilla. Neboť Achilles nakonec želvu dožene a dokonce ji předhoní, a tak musí vědět, jak to dokázal. Starověký filosof, který dokazoval možnost pohybu tím, že chodil, měl plnou pravdu. Jeho jedinou chybou bylo to, že se jen hýbal a nepřidal k tomu žádný komentář. Poprosme tedy Achilla o takový komentář ke svému běhu. A hle, co nám bezpochyby odpoví: “Zenón by chtěl, abych se vydal z bodu, v němž jsem, do bodu, který želva opustila, a z tohoto bodu do dalšího bodu, který želva opustil, atd. A tak postupuje, aby mě přiměl k běhu. Ale já, když chci běžet, na to jdu jinak. Udělám první krok, pak druhý a tak dále: nakonec po jistém počtu kroků učiním poslední krok, jímž želvu překročím. Uskutečňuji tedy řadu nedělitelných aktů. Můj běh je řadou takových aktů. A kolik je v něm kroků, tolik částí v něm můžete rozlišit. Nemáte však právo přetvořit jeho učlenění podle nějakého jiného zákona, ani předpokládat, že je učleněn jinak. Chcete-li postupovat jako Zenón, připouštíte tím, že je možné rozkládat běh libovolně, tak jako proběhnutý prostor. Předpokládáte, že přesun skutečně přiléhá k trajektorii. Překrýváte a v důsledku toho zaměňujete pohyb a nehybnost.
	Ale právě v tom spočívá naše obvyklá metoda. Uvažujeme o pohybu, jako by sestával z nehybností, a když jej pozorujeme, snažíme se jej z nehybností seskládat. Pohyb, to je pro nás jedna poloha, pak další poloha a tak dále donekonečna. Říkáme si sice, že zde musí být i něco jiného a že mezi jednou a další polohou je přechod, jímž se překračuje rozestup. Ale jakmile soustředíme svou pozornost na tento přechod, ihned z něj uděláme řadu poloh, i kdybychom museli uznat, že je třeba předpokládat, že se mezi dvěma následnými polohami nachází přechod. Donekonečna oddalujeme okamžik, kdy se budeme muset zabývat tímto přechodem. Připouštíme, že existuje, dáváme mu jméno, a to nám stačí: jakmile jsme jej zařadili na tuto stranu, obracíme se k polohám a radši se věnujeme výhradně jim. Máme instinktivní strach z obtíží, které by v našem myšlení vyvolalo náhled na to, co je na pohybu v pohybu. A bojíme se oprávněně, vždyť jsme pohyb zatížili nehybnostmi. A pokud jsme na začátku postulovali, že nehybnost může být skutečností, pohyb nám proklouzne mezi prsty právě ve chvíli, kdy si myslíme, že jej držíme.

přel. J. Čapek

O povaze času (Durée et simultanéité, III)
Když přejedu prstem po listu papíru, aniž bych se na  něj díval, pohyb, který vykonávám, je z pohledu zevnitř kontinuitou vědomí, něco z mého vlastního proudu, tedy vlastně trvání. Když teď otevřu oči, vidím, že můj prst zanechává na papíře čáru, která zůstává a kde je vše již postaveno vedle sebe a nic není ve sledu. Mám před sebou to, co se již odvinulo, to, co je záznamem působení pohybu a co také bude jeho symbolem. A tato čára je dělitelná a měřitelná. Když ji tedy dělím a měřím, mohu, pokud mi to vyhovuje, říkat, že dělím a měřím trvání pohybu, který ji načrtl.

přel. K. Gajdošová

Úvod k La pensée et le mouvant
	Jde tu o pohyb? Inteligence z něj zachytí jen řadu pozic: nejprve je dosaženo jednoho bodu, potom dalšího a ještě dalšího. A když rozumu namítneme, že mezi těmito body se něco děje? Rychle doplní nové pozice, a tak dále do nekonečna. Od přechodu svůj pohled odvrací. Pokud stále naléháme, uspořádá věci tak, aby pohyblivost, vytlačovaná s narůstajícím počtem uvažovaných pozic do stále menších intervalů, ustupovala, vzdalovala se a mizela v nekonečně malém. Jestliže je inteligence určena hlavně k tomu, aby připravovala a ujasňovala naše působení na věci, je to naprosto přirozené. Naše jednání se může pohodlně uplatnit jen na pevné body. Inteligence tedy hledá pevnost, ptá se, kde pohyblivý předmět je, kde bude, kudy prochází. I když zaznamená moment přechodu, i když se v tu chvíli zdánlivě zajímá o trvání, omezuje se jen na konstatování simultaneity dvou virtuálních zastavení: zastavení pohyblivého předmětu, který zkoumá, a zastavení jiného pohyblivého předmětu, jehož běh je pokládán za běh času. Vždy však chce pracovat s reálnými nebo možnými nehybnostmi. Překročme tuto intelektuální reprezentaci pohybu, která jej rýsuje jako řadu pozic. Směřujme přímo k němu a sledujme jej bez prostředkujících pojmů: shledáme, že je jednoduchý a celý z jediného kusu. Pojďme dále; dostaneme se k tomu, že spadá vjedno s jedním z těch nepopiratelně skutečných a absolutních pohybů, které vytváříme my sami. Nyní držíme pohyblivost v její podstatě a cítíme, že splývá s určitým úsilím, jehož trvání je nedělitelnou kontinuitou. Jakmile však byl překonán určitý prostor, naše inteligence, která všude hledá pevnost, posléze předpokládá, že pohyb se nanášel na tento prostor (jako by pohyb mohl spadat vjedno s nehybností!), a že pohyblivý předmět postupně je v každém bodě křivky, kterou prochází. Můžeme nanejvýše říci, že by tu býval byl, kdyby se zastavil dříve, kdybychom byli s ohledem na kratší pohyb vykonali zcela jiné úsilí. Odsud již zbývá jediný krok k tomu, abychom v pohybu viděli jen řadu pozic. Trvání pohybu se tak rozloží v “okamžiky” odpovídající jednotlivým pozicím. Avšak časové okamžiky a pozice pohybujícího se tělesa jsou jen momentkami, které náš rozum sejmul z kontinuity pohybu a trvání. V těchto pohledech kladených vedle sebe dostáváme praktickou náhražku času a pohybu, která se přizpůsobuje požadavkům jazyka v naději, že se jazyk propůjčí zase požadavkům výpočtu. Dostáváme však jen umělou rekompozici. Čas a pohyb jsou něco jiného.

přel. Josef Hrdlička