Bergson – úvodní přednáška, 1. 10. 2001

Bergsonova filosofie času – úvod
I. Zpochybnění lineární představy času
a)	objev
“je nutno předpokládat, že čas, chápaný ve smyslu prostředí, v němž se dějí rozlišení a se sčítá, není nic jiného, než prostor.” (Čas a svoboda, 57)
b) analýza prostoru
“aktivita ducha, který vnímá ve formě rozprostraněné homogeneity to, co je mu dáno jako kvalitativní heterogeneita.” (Čas a svoboda, 59)
“každá jasná idea čísla obsahuje již vidění v prostoru” (Čas a svoboda, 51)
c) čisté trvání
“Trvání zcela čisté je forma, které nabývá sled našich stavů vědomí, když se naše Já nechá žíti, když se zdržuje toho, aby odlučovalo stav přítomný od stavů minulých.” (Čas a svoboda, 61)
“Vnitřní trvání je nepřetržitý život paměti, která prodlužuje minulost do přítomnosti, buď tak, že v sobě přítomnost zřetelně zahrnuje obraz neustále narůstající minulosti, či spíše tak, že přítomnost svou nepřetržitou kvalitativní změnou svědčí o stále těžším nákladu, s nímž se vlečeme, jak postupně stárneme. Bez tohoto přežívání minulého v přítomném by neexistovalo trvání, nýbrž jen okamžiky.” (Introduction ŕ la métaphysique, in: La pensée et le mouvant, 200n/1411) 
d) vznik lineární představy času a analýza měření
“Tak je v našem já sled bez reciproční exteriority, vně já – reciproční exteriorita bez sledu… Existuje reální prostor bez trvání, ale v němž se jevy objevují a mizí současně s našimi stavy vědomí. Existuje reální trvání, jehož heterogenní momenty se pronikají… Ze srovnání těchto dvou realit vzniká symbolická představa trvání, vzatá z prostoru.” (Čas a svoboda, 65n)
“věda nepoužívá ani času, ani pohybu, leda pod podmínkou předběžného vyloučení jejich podstatného a kvalitativního elementu a to: z času – trvání, z pohybu – hybnosti.” (Čas a svoboda, 68)
“pozitivní věda se o toto trvání nezajímá; její funkcí je snad právě to, aby pro nás skládala takový svět, v němž bychom pro pohodlnost jednání mohli nechat mizet účinky času.” (Introduction I, in: La penseé et le mouvant, 4/1526)
II. Formulace vlastního pojetí
a) Minulost se uchovává
b) Přítomnost není okamžik
“To, že změnu není možné dělit, tedy implikuje, že něco jako okamžik nemůže existovat.” (Matičre et mémoire, 212/326) 
“První funkcí vědomí je zadržet to, co už není, a předjímat to, co ještě není. Pokud by se měla přítomnost redukovat na matematický okamžik, pak by pro vědomí žádná přítomnost neexistovala. … De facto vnímáme jakousi hutnost ( ? épaisseur) trvání, která sestává ze dvou částí : z naší bezprostřední minulosti a z naší bezprostřední budoucnosti. … vědomí podržuje minulost a předjímá budoucnost bezpochyby právě proto, že je povoláno k tom, aby volilo” (Energie spirituelle, 5 – 10/818 – 822)
b)	Budoucnost: neskutečná rekonstrukce nebo absolutní novost
“nemůže být řeči o tom, abychom zkrátili budoucí trvání, abychom si předem představili jeho zlomky; toto trvání nelze než žíti a to v té míře, v níž se  vyvíjí. Krátce v oboru hlubokých psychických stavů neexistuje tedy žádný znatelný rozdíl mezi předvídáním, viděním a jednáním.” (Čas a svoboda, 110)
III. Důsledky
a)	problém svobody
“Je tedy problém svobody zrozen z nedorozumění: … má.. svůj původ v ilusi, díky které se směšuje sled se součastností, trvání s rozprostraněností a kvalita s kvantitou.” (Čas a svoboda, 129)
b) problém dualismu
“rozlišení mezi tělem a duchem není rozlišením prostorovým, nýbrž časovým… existuje nekonečný počet stupňů mezi hmotou a plně rozvinutým duchem” ( Matičre et mémoire, 248n/354n)

Henri Bergson: publikované práce
Essai sur les données immédiates de la conscience, 1889 (česky Čas a svoboda, 1947 a 1994)
Matičre et mémoire, 1896
Le rire, 1900 (Smích, 1993)
L’Evolution créatrice, 1907 (Vývoj tvořivý, 1919)
L’Enérgie spirituelle, 1919.
Durée et simultanéité, 1922.
Les deux sources de la morale et de la religion, 1932 (Dvojí pramen morálky a náboženství, 1936)
La pensée et le mouvant, 1934.
Pozůstalost
Mélanges, 1972
Cours I, II, III, IV…